ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19564/20                                                     Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шейко Т.І.,                                                                                   
                                                                                                                                     Суддя-доповідач Кобаль М.І.     
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О., 
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю:
представника позивача:              Садової О.П.                        
представника відповідача:          Склярова О.Г.
представника апелянта:              Пожара В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРИВІУМ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Офісу великих платників податків Державної податкової служби, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення пені, -
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРИВІУМ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА» (далі по тексту - позивач, ТОВ «ТРИВІУМ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА») звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Офісу великих платників податків Державної податкової служби, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС  у місті Києві, Офіс ВПП ДПС, ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві) в якому просило:
- стягнути з державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби України в м. Києві на користь ТОВ «ТРИВІУМ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34, рахунок у ПАТ «ІНГ Банк Україна IBAN» НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ 34616103) пеню у розмірі 3 881 373,97 грн., нараховану на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 року значений позов задоволено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Центральне міжрегіональне управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками (правонаступник Офісу ВПП ДПС) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві проведені перевірки правомірності нарахування ТОВ «АРДА МЕТАЛ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА» бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за лютий, березень, квітень, липень, серпень, вересень та грудень 2014 року, результати яких оформлені Довідками від 12 травня 2014 року №177/26-55-15-02/34616103, від 06 червня 2014 року №213/26-55-15-02/34616103, від 04 липня 2014 року №249/26-55-15-02/34616103, від 22 вересня 2014 року №357/26-55-02/34616103, від 24 жовтня 2014 року №396/26-55-15-02/34616103, від 02 грудня 2014 року №433/26-55-15-02/34616103 та від 19 березня 2015 року №89/26-55-15-02/34616103.
З вказаних вище довідок вбачається, що податковим органом не встановлено порушень ТОВ «АРДА МЕТАЛ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА» (в подальшому ТОВ «ТРИВІУМ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА») при відображенні бюджетного відшкодування ПДВ за період лютий, березень, квітень, липень, серпень, вересень та грудень 2014 року.
Між тим, заявлена до відшкодування сума вчасно не відшкодована, і по теперішній час сума бюджетного відшкодування в загальному розмірі 8 473 467,00 грн. залишається непогашеною.
З метою стягнення пені, з часу виникнення бору, ТОВ «ТРИВІУМ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА» зверталося з відповідним позовом до суду.
За наслідком розгляду вказаного позову, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 року у справі №826/1403/18, залишено без змін Шостим апеляційним адміністративним судом від 02.08.2019 року, позов задоволено та стягнуто пеню у розмірі 7 081 302,24 грн.
Таким чином, рішенням суду встановлені обставини протиправної бездіяльності податкового органу щодо несвоєчасного відшкодування з бюджету сум ПДВ та право позивача на стягнення пені.
Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки сума бюджетного відшкодування за лютий, березень, квітень, липень та грудень 2014 року у розмірі 8 473 467,00 грн. залишається невідшкодованою по теперішній час, позивач звернувся до суду про стягнення пені за інший період, спочатку з 17 грудня 2018 року по 31 липня 2020 року у розмірі 3 769 379,12 грн., а в подальшому за період з 01 серпня 2020 року по 07 жовтня 2020 року у розмірі 111    994,86 грн., а загалом на суму 3  881 373,97 грн.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вищезазначених судових рішень, узгоджена сума у розмірі 8 473 467,00 грн. не відшкодована позивачу, з незалежних від платника податків причин, а тому останній має право вимоги щодо виплати пені за прострочення бюджетного відшкодування.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, колегія судді апеляційної інстанції зазначає, що в межах даного спору слід встановити факт наявності у ТОВ «ТРИВІУМ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА» права вимоги щодо виплати пені за прострочення бюджетного відшкодування.
Так, Верховний Суд у постанові від 30.05.2019 року по справі №803/655/17 зазначав, що норми пункту 200.23 статті 200 ПК України встановлюють обов`язкове нарахування пені на суму бюджетної заборгованості, яка не виплачена у строк, визначений в  статті 200 Податкового кодексу України, безвідносно до того, чи така бюджетна заборгованість була виплачена, чи ні. При цьому, непогашення заборгованості бюджету з податку на додану вартість у визначений законодавцем строк є підставою для виникнення у платника податку права вимоги щодо виплати пені за прострочення бюджетного відшкодування.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) суми податку, які не відшкодовані платнику протягом вказаного строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.
ЄСПЛ у рішенні у справі «Інтерсплав проти України» від 09 січня 2007 року зазначив, що юридична особа-платник податку на додану вартість мала достатньо підстав сподіватись на відшкодування цього податку, так само як і на компенсацію за затримку його виплати, та встановив, що заявник мав захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції майновий інтерес (Intersplav v. Ukraine, заява № 803/02, § 31-32). ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі з огляду на постійні затримки відшкодування і компенсації ПДВ у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, та зазначив, що і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника порушували «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном (§ 40).
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що з огляду на викладене вище та зважаючи на те, що узгоджена сума у розмірі 8 473 467,00 грн. не відшкодована з незалежних від платника податків причин, ТОВ «ТРИВІУМ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА» набуло законне право вимоги щодо виплати пені за прострочення бюджетного відшкодування.
З огляду на розрахунок пені за період з 17.12.2018 року по 31.017.2020 року у розмірі 3 769 379,12 грн. та за період з 01.08.2020 року по 07.10.2020 року у розмірі 111 994,86 грн., загальна суму 3  881 373,97 грн., суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову.
У свою чергу, вказаний розрахунок відповідачами не спростовано.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                             Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 30.06.2021 року