Ухвала 

02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/10189/20
провадження № 51-517 км 21
 
Верховний Суд  колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 та заступника Генерального прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 січня 2021 року про повернення апеляційної скарги
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року повідомлення про підозру ОСОБА_9 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого статтею 121-1 Кримінального кодексу України (далі – КК) скасовано.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року апеляційну скаргу захисника в інтересах підозрюваної ОСОБА_9 залишено без задоволення, а ухвалу місцевого суду від 25 серпня 2020 року – без змін.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 січня 2021 року апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 2 частини 3 статті 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), як особі, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 не погоджується з ухвалою Київського апеляційного суду від 18 січня 2021 року, просить скасувати зазначене судове рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Адвокат вважає оскаржене рішення необґрунтованим і незаконним, адже суд апеляційної інстанції, повернувши апеляційну скаргу представника потерпілого на ухвалу слідчого судді про скасування повідомлення про підозру на підставі пункту 2 частини 3 статті 399 КПК, відступив від правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 лютого 2020 року по справі №359/10654/18 (провадження №51-4366 км19). Адвокат також зазначає, що апеляційне провадження у справі №756/10189/20 на момент ухвалення оскарженого рішення було відкрито, а тому суддя-доповідач не мав процесуального права повертати апеляційну скаргу й вирішувати таке питання одноособово. Крім того, на думку адвоката, судом порушено приписи частини 2 статті 309 КПК, частини 3 статті 392 КПК, згідно з якими під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про скасування повідомлення про підозру.
Прокурор у касаційній скарзі також не погоджується із ухвалою Київського апеляційного суду, вважає судове рішення таким, що не відповідає вимогам Конституції України, кримінального процесуального закону, рішенням Конституційного Суду України та Верховного Суду, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), якою гарантовано право особи на справедливий суд. Зокрема, прокурор зазначає, що оскарження рішення слідчого судді про скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру прямо передбачено частиною 2 статті 309 КПК, а пункт 10 частини 1 статті 303 КПК не визначає виключне коло суб`єктів оскарження рішення слідчого судді про скасування повідомлення про підозру, а регулює інші правовідносини. 
Висновок суду про те, що рішення слідчого судді про скасування повідомлення про підозру не стосується інтересів потерпілого прокурор вважає таким, що не відповідає дійсності, адже, саме потерпілий безпосередньо заінтересований у тому, щоб особа, яку він вважає винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, була притягнута до кримінальної відповідальності і відшкодувала йому збитки, що без повідомлення про підозру є неможливим. В обґрунтування зазначеної позиції прокурор також посилається на постанову Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 359/10654/18 (провадження № 51-4366 км 19) та рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними зверненнями ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні підтримав свою касаційну скаргу та касаційну скаргу представника потерпілого за доводами, зазначеними у них та вимагав скасувати оскаржене судове рішення.
Учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися та не повідомили причини неявки.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з вимогами частини 2 статті 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати. 
Під час судового розгляду касаційних скарг представника потерпілого та прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року колегією суддів встановлено, що колегією суддів Першої судової палати Верховного Суду у постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 359/10654/18 (провадження № 51-4366 км 19) висловлена позиція щодо можливості оскарження потерпілим ухвали слідчого судді про скасування повідомлення про підозру. Так, у зазначеному рішенні констатовано, що пунктом 7 частини 1 статті 393 КПК передбачено право на подання апеляційної скарги потерпілим або його законним представником чи представником – у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції.
Разом з тим, статтями 55, 56 КПК визначено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. На протязі кримінального провадження потерпілий має право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом. Крім того, з огляду на положення пункту 7 частини 1 статті 393, частини 2 статті 309 та частини 3 статті 392 КПК, якщо судове провадження у першій інстанції ще не здійснювалось, оскільки не закінчене досудове розслідування, то право потерпілого або його законного представника чипредставника на оскарження ухвали слідчого судді може бути обмежене лише сферою інтересів потерпілого, яку слід визначати за сукупності усіх обставин кримінального провадження. З вимогами, заявленими потерпілим або його законним представником чи представником у суді першої інстанції, можуть бути пов`язані лише межі оскарження судових рішень, а не саме право на їх оскарження як таке. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Кримінальне процесуальне провадження— це цілісна відносно автономна полістадійна частина кримінального процесу, що об`єднує комплекс взаємопов`язаних і взаємообумовлених процесуальних дій, які, будучи спрямованими на вирішення загальних завдань кримінального провадження через досягнення конкретного правового результату, здійснюються уповноваженими суб`єктами з приводу процесуальних відносин (що можуть бути пов`язані чи не пов`язані безпосередньо з матеріально- правовими відносинами), які відрізняються предметною характеристикою, в особливому процесуальному порядку, результати яких формалізуються у відповідних процесуальних рішеннях.
Загальним критерієм класифікації системи процесуальних проваджень є їх спрямованість. За критерієм спрямованості всі наявні в системі сучасного кримінального процесу процесуальні провадження поділяються на дві групи: 1) провадження, предметом яких виступають кримінально-правові відносини (встановлення наявності або відсутності таких відносин, а за наявності — встановлення підстав для притягнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, до кримінальної відповідальності; 2) провадження, що спрямовані на врегулювання правових відносин, які безпосередньо не пов`язані із кримінально-правовими, але їх виникнення та розвиток створюють необхідні умови для вирішення завдань кримінального провадження.
Провадження, що належать до другої групи, мають забезпечувальний стосовно основних проваджень характер, оскільки, з одного боку, створюють необхідні умови для здійснення основного провадження, а з другого - забезпечують дотримання прав людини під час здійснення основного провадження. Така їх спрямованість визначає їх специфічний предмет, зміст якого становлять правові відносини, які безпосередньо  не пов`язані з тими, що є предметом основних проваджень. 
Характер цих правових відносин також не є однорідним, що обумовлює необхідність виокремлення в цій групі забезпечувальних проваджень двох окремих підгруп.
До першої підгрупи відносяться провадження, що мають допоміжний до основного провадження характер, до яких належать провадження з відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження, а також провадження, в межах якого здійснюється міжнародне співробітництво під час кримінального провадження.
Матеріально-правову основу процесуальних проваджень другої підгрупи становлять відносини, що виникають і розвиваються у зв`язку зі здійсненням судового контролю під час досудового розслідування.
До таких особливих процесуальних проваджень можна віднести провадження: з надання слідчим суддею дозволу на проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій; з розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження; з вирішення слідчим суддею відводів; з розгляду слідчим суддею скарг на рішення, дії та бездіяльність слідчого і прокурора, а також розв`язання інших процесуальних питань, що виникають під час досудового розслідування і віднесені до повноважень слідчого судді.
У межах кожного із проваджень існують різні порядки здійснення кримінальної процесуальної діяльності, що в сукупності дозволяють вирішити завдання конкретного різновиду процесуального провадження і всього кримінального провадження в оптимальний спосіб.
Колегія суддів вважає, що провадження з розгляду слідчим суддею скарг на повідомлення про підозру відноситься саме до другої підгрупи другої групи проваджень.
Аналіз положень частини 3 статті 306 КПК, яка регламентує порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового розслідування, дозволяє зробити висновок щодо кола суб`єктів такого провадження, а отже, й кола суб`єктів, які можуть оскаржити рішення слідчого судді в апеляційному порядку у випадках передбачених частиною 3 статті 307 КПК та частинами 1 , 2 статті 309 КПК.
Так, розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого, дізнавача чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується.
На слідчого суддю не покладається обов`язок повідомляти про час та місце розгляду такої скарги усім іншим учасникам кримінального провадження, крім тих, що прямо зазначені в частині 3 статті 306 КПК та направляти їм копію ухвали, постановленої за результатами такого розгляду, з роз`ясненням права на її оскарження у випадках, передбачених законом. 
Таким чином, суб`єктний склад забезпечувальних проваджень не є тотожнім суб`єктному складу основного кримінального провадження.
Саме такий підхід, на думку колегії суддів, відображає логіку законодавця стосовно нормативної регламентації забезпечувальних проваджень. Інше б свідчило про недотримання законності як загальної засади кримінального провадження, відповідно до якої, згідно з доктринальним тлумаченням, особа має бути своєчасно допущена до провадження, їй повинні бути роз`яснені її права та обов`язки та надана реальна можливість реалізувати права. 
Такий підхід знайшов втілення у практиці Верховного Суду стосовно інших забезпечувальних процесуальних проваджень. Наприклад, у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року (справа № 640/3693/15-к,  провадження № 51-5737км19) колегія суддів зазначила, що потерпілий не є суб`єктом оскарження рішень суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
З огляду на вище викладене колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зазначених у раніше ухваленій постанові від 18 лютого 2020 року колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (провадження № 51-4366км19).
При цьому передача судового провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду є необхідною для забезпечення єдиної правозастосовчої практики та формування висновку щодо застосування норм кримінального процесуального закону України щодо суб`єктів апеляційного оскарження ухвал слідчого судді, постановлених в порядку, передбаченого статтями 306, 307 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 434-1, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
постановив:
Передати матеріали кримінального провадження за касаційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 та заступника Генерального прокурора ОСОБА_8 на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                                ОСОБА_3