КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 757/23764/20-ц                                                            Головуючий у суді І інстанції Волкова С.Я.
Провадження № 22-ц/824/4045/2021                                        Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
14 квітня 2021 року                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»на рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 56 526,20 грн без утримання податків та зборів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 липня 2017 року по час ухвалення судового рішення (станом на 1 червня 2020 року у розмірі 636 352,64 грн); компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 14 651,60 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що із серпня 1991 року ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Донецька залізниця» (далі - ДП «Донецька залізниця»), що було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця», яке в подальшому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінило тип з публічного на приватне та перейменовано в АТ «Українська залізниця».
На виконання рішення засідання Правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31 травня 2016 року та 3 червня 2016 року відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а наказом від 12 липня 2016 року № 1/ОС з позивачем продовжено трудові взаємовідносини у виробничому підрозділі «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничнихперевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».
Наказом відповідача № 236/ДНД від 17 березня 2017 року встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції по незалежних від них причинам. Згідно наказу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» № 5348/ДН-ОС від 10 липня 2017 року позивач був звільнений з посади машиніста - інструктора локомотивних бригад дільниці з обслуговування локомотивів цеху експлуатації локомотивів виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП Україниіз 17 липня 2017 року.
Однак в день звільнення позивачу не було виплачено заробітну плату за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 56 526,20 грн (у тому числі вихідну допомогу при звільненні в сумі 14 498,75 грн та компенсацію за невикористану відпусткув сумі 18 681,24 грн), а тому наявні правові підстави для примусового стягнення з відповідача вказаної суми невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з АТ «Українська залізниця» по час ухвалення судового рішення та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати згідно вимог трудового законодавства.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 56 526,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 1 червня 2020 року в сумі 636 352,64 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 14 651,60 грн.
Зобов`язати АТ «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 доходу утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні з роботи позивачу не була виплачена заробітна плата, а також вихідна допомога та компенсація за невикористані дні відпустки, отже наявні підстави для задоволення позовних вимог. Районний суд зазначив, що жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі у зв`язку з форс-мажорними обставинами. Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України. Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, а відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.
В апеляційній скарзі представник відповідачаза довіреністю - адвокат Єрьомичева А.В. просить зазначене рішення суду скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з одночасним здійсненням перерозподілу судових витрат.
Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем за період з 16 березня 2017 року відсутня, оскільки її нарахування не здійснювалось у зв`язку з відсутністю первинних документів у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Суд безпідставно відхилив науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року, який хоча і не є сертифікатом, проте в ньому описуються форс-мажорні обставини, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.
В оскаржуваному рішенні суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справах № 6-364цс16, № 6-365цс16, від 11 травня 2016 року у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, у постановах Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі № 236/396/18, від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18, від 2 березня 2020 року у справі № 233/4474/19, від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18, а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не врахував, що на момент звільнення позивача і дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, відтак АТ «Українська залізниця» об`єктивно з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені законом щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Глушпенко В.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , заведеної 30 липня 1991 року, ОСОБА_1 з 26 червня 1992 року працював на різних посадах на ДП «Донецька залізниця», останньою з яких була машиніст-інструктор локомотивних бригад цеху експлуатації локомотивів локомотивного депо Ясинувата-Західне ДП «Донецька залізниця».
У відповідності до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року № 4442-ІV, постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
Як свідчать матеріали справи, 13 липня 2016 року з позивачем було продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на підставі наказу від 12 липня 2016 року № 1/ОС.
З 20 березня 2017 року згідно з наказом від 17 березня 2017 року № 236/ДНД було встановлено простій для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції, в тому числі виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничнихперевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 
Відповідно до наказу № 5348/ДН-ОС від 10 липня 2017 року позивач був звільнений з посади машиніста-інструктора локомотивних бригад дільниці з обслуговування локомотивів цеху експлуатації локомотивів виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 17 липня 2017 року.
У наказі про припинення трудового договору зазначено, що ОСОБА_1 має право на компенсацію за 41 день невикористаної відпустки, виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку і даних про оскарження означеного наказу або його скасування суду не надано.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано в АТ «Українська залізниця».
Згідно із наданими позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати розрахунковими листками (табуляграми) за період з березня по липень 2017 року, у них зазначені наступні суми: за березень 2017 року - 9 344,55 грн (3 559,18 грн - оплата почасовика, 173,62 грн - вечірні, 520,86 грн - доплата за роботу у святкові дні, 642,39 грн - доплата за роботу, 1 423,76 грн - надбавка за вислугу, 996,57 грн - надбавка за клас, 1 707,33 грн - оплата простоїв, 170,93 грн - матеріальна допомога, 150,00 грн - роз`їзді понад 12 год); за квітень 2017 року - 5 099,53 грн (5 006,25 грн - оплата простоїв, 93,28 грн - матеріальна допомога), за травень 2017 року - 513,16 грн (503,77 грн - оплата простоїв, 9,39 грн - матеріальна допомога); за червень 2017 року - 5 099,53 грн (5 006,25 грн - оплата простоїв, 93,28 грн - матеріальна допомога); за липень 2017 року - 36 469,43 грн (18 681,24 грн - компенсація за невикористану відпустку, 2 622,32 грн - оплата простоїв, 667,12 грн - матеріальна допомога, 14 498,75 грн - вихідна допомога), а всього 56 526,20 грн (а.с. 36-40).
Також суду були надані копії табелів обліку використання робочого часу за період з березня по 17 липня 2017 року, підписані табельщиком ОСОБА_2 , начальником виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» ОСОБА_3 , в.о. головного бухгалтера Лутченко К.В., за відсутності підписів керівника та начальника відділу кадрів структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничнихперевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 30-34).
За частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) висловила правову позицію, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року).
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною першою статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК Україниучасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.  Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77 - 80 ЦПК України).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вище положення матеріального та процесуального права достатньої уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи не містять належним чином складених табелів обліку робочого часу за заявлені позивачем місяці роботи (березень-липень 2017 року), в результаті чого визначити кількість часу, відпрацьованого працівником, неможливо, а надані ним табелі обліку використання робочого часу та розрахунки по заробітній платі не можуть бути доказом нарахування заробітної плати, оскільки вони не містять підпису уповноваженої особи, зокрема керівника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а також не завірені штампом чи печаткою даного підприємства.
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки листу в.о. начальника дирекції структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничнихперевезень»  від 12 серпня 2020 року № 1145, відповідно до якого із наданих ОСОБА_1 документів оригіналами є: наказ про звільнення від 10 липня 2017 року № 5348/ДН-ОС, повідомлення про скорочення, довідка-розрахунок невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення, довідка по депонованій заробітній платі, а всі інші копії документів, у тому числі табелів обліку робочого часу та розрахункових листків за березень 2017 року-липень 2017 року позивачем при зверненні до відповідача 20 грудня 2017 року з метою отримання остаточного розрахунку при звільненні не надавались. Надати належним чином завірені копії вище перелічених документів можливо лише при наявності первинної документації (оригіналів), втім уся первинна документація колишнього виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» знаходилась і знаходиться у м. Ясинувата Донецької області на непідконтрольній Україні території, доступ до якої працівники дирекції не мають (а.с. 124, 125).
Як зазначав відповідач, заперечуючи проти позову, виробничі підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця», а саме: Донецька дирекція залізничних перевезень, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності з 15 березня 2017 року припинили виконання своїх функцій із забезпечення перевізного процесу. У зв`язку з захопленням 17 березня 2017 року невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку, у відповідача з 17 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої) до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.
У відзиві на позовну заяву вказано, що надані позивачем документи щодо нарахованої заробітної плати в порушення вимог статті 237 ЦПК України, частини п`ятої статті 65 ГК України та статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» виготовлені невідомими особами на непідконтрольній українській владі території після 16 березня 2017 року, відповідач по незалежним від нього причинам втратив контроль на своїм структурним підрозділом і його діяльністю після захоплення адміністративної будівлі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» невідомими особами так званої «ДНР», проте суд першої інстанції належної оцінки зазначеним обставинам не надав.
Так, висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв`язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 17 березня 2017 року адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідач, у тому числі, фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних та ін., що підлягають до виплати на користь робітників як поточних виплат, так і виплат у день звільнення, та, будучи позбавленим можливості користуватися своїми коштами, здійснювати відповідні виплати, а також будь-які інші юридично значимі правові дії, на підставі яких могли б виникати чи припиняти свою дію певні правовідносини.
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій
Сам по собі факт звільнення позивача з ПАТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Тобто, факт існування укладеного між сторонами трудового договору протягом спірного періоду з березня 2017 року по 17 липня 2017 рокуне наділяє працівника правом на отримання заробітної плати, він лише передбачає можливість виконувати роботу, визначену цією угодою, і як наслідок отримувати винагороду.
Разом з тим, належних і допустимих доказів того, що в період, за який позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі, він виконував покладені на нього трудовим договором обов`язки матеріали справи не містять, а відтак у відповідача були відсутні підстави для нарахування йому заробітної плати.
Подібний правовий висновок висловлено колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).
Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.
Такі ж висновки висловлені у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 3 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19), від 16 вересня 2020 року у справі 757/6109/19-ц (провадження № 61-10555св20).
Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором (а.с. 132-136).
Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вищеперелічених постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, не перевірив доводи відповідача про те, що з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення невиплачених сум заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 2 березня 2020 року у справі № 233/4474/19 (провадження № 61-22805св19) та від 29 квітня 2020 року у справі № 196/1525/15-ц (провадження № 61-13593св19) та інших.
Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг.
Оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру відповідно до положень частини першої статті 2 цього Закону є об`єктом індексації грошових доходів населення.
Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).
Структуру заробітної плати визначено статтею 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата, зокрема, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.
Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовою частиною заробітної плати (додаткова заробітна плата).
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Таким чином, законодавством передбачена компенсація у випадку невиплати нарахованої заробітної плати.
Оскільки судовим розглядом справи не встановлено винних дій чи бездіяльності з боку відповідача щодо невиконання вимог законодавства про оплату праці, то правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати немає.
Щодо задоволеної позовної вимоги про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в сумі 14 498,75 грн та компенсації за невикористану відпусткув сумі 18 681,24 грн, то колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість вимог позивача в цій частині з огляду на те, що в наказі відповідача від 10 липня 2017 року № 5348/ДН-ОС про звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України зазначено, що ОСОБА_1 при звільненні підлягає до виплати одноразова грошова допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсація за 41 день невикористаної відпуски (а.с. 126).
Вказані обставини також підтвердженні у повідомленні відповідача про скорочення посади позивача та у довідці-розрахунку невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення, що додані АТ «Українська залізниця» до відзиву на позовну заяву (а.с. 127, 128).
Тобто, відповідачем визнано право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану відпусткута вихідну допомогу при звільненні і апеляційна скарга не містить будь-яких мотивів на спростування зазначених обставин.
За змістом статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.
Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що при звільненні позивача у липні 2017 року йому не була виплачена вихідна грошова допомога та компенсація за невикористаний 41 день відпустки.
Ураховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні в сумі 14 498,75 грн та компенсації за невикористану відпусткув сумі 18 681,24 грн є законними. Вищевказані суми були обраховані представником позивача у письмових розрахунках, що містяться в матеріалах справи, перевірені судом першої інстанції,розмір та порядок нарахування не оспорюється відповідачем в апеляційному порядку, а також не викликає сумнівів в їх правильності і обґрунтованості.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив усі наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В іншій оскаржуваній частині про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку рішення Печерського районного суду  м. Києва від 4 грудня 2020 року необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просило вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина перша, сьома статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Аналогічний висновок про правильне застосування норм права висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16.
За таких обставин, позивач відповідно до закону звільнений від сплати судового збору лише в частині позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, однак повинен сплачувати судовий збір за пред`явлення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Тому пропорційно до розміру цих вимог, у задоволенні яких відмовлено, з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 9 545,30 грн (636 352,64грн х 1 % х 150 %) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в частині оскарження судового рішення щодо задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Поруч з цим встановлено, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою на судове рішення у справі, регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» відповідно до платіжного доручення № 3307437 від 28 грудня 2020 року сплатила судовий збір на суму 15 919,44 грн, а відтак пропорційно до задоволених позовних вимог різницю та зайво сплачений судовий збір у загальному розмірі 5 876,45 грн (15 919,44 грн - 9 545,30 грн - 497,69 грн) необхідно компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних відмовити.
В частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення вихідної допомоги при звільненні у розмірі 14 498,75 грн (чотирнадцять тисяч чотириста дев`яносто вісім гривень 75 копійок) та компенсації за невикористану відпусткуу розмірі 18 681,24 грн (вісімнадцять тисяч шістсот вісімдесят одна гривня 24 копійки) рішення Печерського районного суду  міста Києва від 4 грудня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»9 545,30 грн (дев`ять тисяч п`ятсот сорок п`ять гривень 30 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у справі.
Компенсувати акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 5 876,45 грн (п`ять тисяч вісімсот сімдесят шість гривень 45 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                        Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                  С.А. Голуб
 
                                                                                                             Д.О. Таргоній