П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/11900/20	
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Димерлія О.О.
суддів: Танасогло Т.М. ,  Єщенка О.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.02.2021 року по справі №420/11900/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці, Головного управління Національної поліції в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Національної поліції України про визнання неправомірною бездіяльності, стягнення коштів,-
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив суд: 
- визнати неправомірною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 : грошового забезпечення за період з 07.11.2015р. по 16.03.2018р. у розмірі 144493,02 грн., одноразової грошової допомоги при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 40952,16 грн.; 
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 : грошове забезпечення за період з 07.11.2015р. по 16.03.2018р. у розмірі 144 493,02 грн., одноразову грошову допомогу при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 40 952,16 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що грошове забезпечення за період з 07.11.2015р. по 16.03.2018р., одноразову грошову допомогу при звільненні з органів внутрішніх справ йому Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці протиправно не нараховано та не виплачено. На думку позивача, Головне управління Національної поліції в Одеській області є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці, у зв`язку з чим, саме до ГУНП в Одеській області перейшли обов`язки УМВС України на Одеській залізниці з виплати грошвого забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні. Крім того, законодавством не передбачено обов`язку позивача подавати заву про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні.
Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 Головним управлінням Національної поліції в Одеській області до суду першої інстанції подано письмовий відзив на позовну заяву, у якому зазнчено, що ГУ НП в Одеській області по відношенню до позивача у сфері публічно-правових відносин жодного рішення не приймалося, дій чи бездіяльності не здійснювалося, що відповідно виключає факт порушення вказаним суб`єктом владних повноважень прав та інтересів ОСОБА_1 , а тому вимоги позивача до ГУНП в Одеській області є необгрунтвоаними. Також, відповідач наголошує, що на даний час, так само як і на час виникнення спірних правовідносин, відомостей про припинення юридичної особи публічного права - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено, у зв`язку з чим вказаний суб`єкт владних повноважень має самостійно здійснювати захист своїх інтересів під час судового розгляду та відповідати за своїми зобов`язаннями. На думку відповідача, є хибними твердження позивача, що оскільки УМВС України на Одеській залізниці обслуговувало Одеську, Миколаївську, Херсонську, Черкаську, Кіровоградську і Винницьку області та окремі райони Київської, Дніпропетровської та Полтавської областей, то публічним правонаступником є ГУНП в Одеській області.
Відповідач - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці з позовними вимогами також не погоджувалось з підстав наедених у відзиві на позовну заяву зазначаючи, що правовідносини стосовно грошового забезпечення співробітників міліції на даний час законодавчо не врегульовано. При цьому, нормативно-правові акти, що застосовуються при обчисленні грошового забезпечення поліцейських не підлягають застосуванню, оскільки позивача судовими рішеннями поновлено на посаді в системі Міністерства внутрішніх справ України та останній жодного дня не перебував не службі в поліції. Ураховуючи неврегульованість чинним законодавством питання грошового забезпечення співробітників міліції, на думку відповідача, до спірних правовідносин слід застосовувати загальні положення КЗпП України та Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до наявних у матеріалах справи письмових пояснень Національної поліції України, створений, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. №641, центральний ороан виконавчої влади - Національна поліція Україна не є а ні правонаступником міліції, а ні структурним підрозділом МВС України. До того ж, відомостей про припинення юридичної особи публічного права - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наразі не внесено. Також, третя особа вважає необґрунтованими твердження позивача, що фінансування Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці не проводиться. До того ж, позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження закриття рахунків УМВС України на Одеській залізниці. Крім того, позивач просить суд стягнути на його користь грошове забезпечення за період з 07.11.2015р. по 16.03.2018р. на підставфі постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу оранів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007р. №499. Водночас, постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 втратила чинність 01.03.2018р., а наказ МВС України від 31.12.2007р. №499, з урахуванням наказу МВС України від 31.10.2016р. №1131 – 13.12.2016р. З огляду на час втрати чинності вказаними нормативно-правовими актами вимоги позивача про стягнення на його користь грошового забезпечення за період з 07.11.2015р. по 16.03.2018р. не ґрунтуються на законодавчих приписах. Як стверджує третя особа, звертаючись до суду з даними позовними вимогами ОСОБА_1 залишено поза увагою той факт, що з нарахованих сум підлягають відрахуванню обов`язкові податки, збори, внески та інші обов`язкові платежі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.02.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 : грошове забезпечення за період з 19.10.2016 року по 16.03.2018 року; одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до наказу №1о/с від 04.06.2020 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що майора поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з пожежної безпеки відділу матеріального забезпечення Управління МВС України на Одеській залізниці, звільнено за п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 16.03.2018р. При цьому, у наказі від 04.06.2020р. №1о/с не зазначено про нарахування або сплату йому грошового забезпечення при звільненні. Отже, окружний адміністративний суд вказав на наявність в ГУНП в Одеській області обов`язку щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з   19.10.2016 року по 16.03.2018 року, а також одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням визначеної у наказі №1о/с від 04.06.2020 року вислуги років (16 років 07 місяців 03 дні), та виплаченої одноразової грошової допомоги у розмірі 640,25 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Головним управлінням Національної поліції в Одеській області подано апеляційну скаргу в якій зазначено, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, висновки суду першої інстанції суперечать обставинам справи, у зв`язку з чим відповідач просить вищеозначене судове рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовні вимоги відмовити повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено, що судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано нормативно-правові акти, якими вони не регулюються. Також, на думку скаржника, нормативно-правові акти, що застосовуються при обчисленні грошового забезпечення поліцейських не підлягають застосуванню, оскільки позивача судовими рішеннями поновлено на посаді в системі Міністерства внутрішніх справ України та останній жодного дня не перебував на службі в поліції. Ураховуючи неврегульованість чинним законодавством питання грошового забезпечення співробітників міліції до спірних правовідносин слід застосовувати загальні положення КЗпП України та Закону України «Про оплату праці».
Не погоджуючись з рішенням окружного адміністративного суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій зазначено, що судом першої неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим позивач просить змінити рішення окружного адміністративного суду.
В обґрунтування апеляційної скарги позивачем вказано, що виплата грошового забезпечення та одноразової допомоги при звільненні є обов`язком Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці та не пов`язується з поданням ОСОБА_1 заяви про необхідність таких виплат. Крім того, наказом УМВС України на Одеській залізниці від 04.06.2020р. №1о/с змінено підставу та дату звільнення з органів внутрішніх справ. До того ж, порушеному праву позивача кореспондується обов`язок відповідача виплатити грошове забезпечення, одноразову грошову допомогу та єдиним правильним, за даних обставин, способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є стягнення відповідних грошових коштів, оскільки вказане забезпечить повне поновлення порушеного права та унеможливить необхідність повторного звернення до суду. Також, на думку позивача, завдання та функції держави, які були покладені на Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», покладено на ГУНП в Одеській області, яке є правонаступником владних та управлінських повноважень УМВС України на Одеській залізниці. 
Скориставшись наданим приписами чинного законодавства правом Національною поліцією України подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який дублює зміст письмових пояснень третьої особи поданих до суду першої інстанції.
27.04.2021р. ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу ГУНП в Одеській області, у якому зазначено, що УМВС України на Одеській залізниці у зв`язку з ліквідацією не має жодного відкритого в органах казначейського обслуговування або установах банків рахунку. УМВС України на Одеській залізниці припинено 16.01.2021р. Заходи з ліквідації здійснюються за рахунок асигнувань, затверджених для Національної поліції України. Тобто, випалата зазначених коштів має здійснюватися за рахунок Національної поліції України через територіальний орган – ГУНП в Одеській області. Також, позивачем викладено клопотання про стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000грн.
Згідно із наявними у матеріалах справи письмовими поясненнями Головного управління Національної поліції в Одеській області наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу по даній справі позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено.
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наступного.
Зокрема, колегією суддів установлено, що 13.08.2001р. ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ, що підтверджується наявною у матеріалах належним чином засвідченою копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 19.08.2002р.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2018р. по справі №815/1112/18 адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено.
Зобов`язано УМВС України на Одеській залізниці задовольнити у повному обсязі вимоги позивача, викладені у заяві від 12.03.2018, адресованій УМВС України на Одеській залізниці а саме: «Звільнити ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження  служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 16.03.2018 р. або будь-якої іншої дати, яка минула».
Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що 04.06.2020р. на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 19.05.2020р. ВП №58559553 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2018р. по справі №815/1112/18, Управлінням МВС України на Одеській залізниці видано наказ «По особовому складу» №1 о/с, яким внесено зміни до наказу Управління МВС України на Одеській залізниці від 06.11.2015р. №139 о/с в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ за п.64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015р. та викладено його у новій редакції: «майора поліції ОСОБА_1 (М-120583), старшого інспектора з пожежної безпеки відділу матеріального забезпечення Управлінням МВС України на Одеській залізниці вважати звільненим за п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 16.03.2018р.».
У вказаному наказі Управління МВС України на Одеській залізниці «По особовому складу» від 04.06.2020р. №1 о/с також зазначено, що вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає: 16 років 07 місяців 03 дні, у пільговому обчисленні складає: 21 рік 08 місяців 30 днів.
З матеріалів справи убачається, що адвокатом Усатенко В.Ю. в інтересах ОСОБА_1 на ім`я голови ліквідаційної комісії УМВС України на Одеській залізниці подано адвокатський запит від 28.08.2020р. №56, у якому, серед іншого, викладено прохання повідомити підстави не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та грошового забезпечення за період з 06.11.2015р. по 16.03.2018р.
Не нарахування та невиплата ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 07.11.2015р. по 16.03.2018р. та одноразової грошової допомоги при звільнені з органів внутрішніх справ слугувало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Що стосується одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.10.2016р. по справі №815/998/16, яка набрала законної сили 14.12.2016р., адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ УМВС України на Одеській залізниці від 17.02.2016 року № 1 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року.
Присуджено до стягнення з Управління МВС України на Одеській залізниці на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, у звязку із затриманням видачі трудової книжки та затримки проведення розрахунку за період з 06.11.2015 року по 18.10.2016 року за 239 днів в сумі 56903,51 грн.
Зобов`язано Управління МВС України на Одеській залізниці сплатити на користь ОСОБА_1 одноразову  грошову допомогу при звільненні.
Постанову суду в частині стягнення з Управління МВС України на Одеській залізниці на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 5119,02 грн., допущено до негайного виконання. 
У задоволенні    решти позовних вимог  - відмовдено.
Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України  судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р.  №1402-VІІI (зі змінами та доповненнями) встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.
Згідно із приписами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо зобов`язання Управління МВС України на Одеській залізниці сплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні окружний адміністративний суд дійшов висновку щодо наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби у зв`язку із скороченням штатів.
Отже, установлені постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.10.2016р. по справі №815/998/16, яка набрала законної сили 14.12.2016р., обставини не доказуються.
Порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби урегульовано статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби), відповідно до частини 1 якої особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування  Закону України  "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до  Закону України  "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки Управління МВС України на Одеській залізниці від 24.03.2016р. №8/80 середня заробітна плата ОСОБА_1 за період з вересня 2015р. по жовтень 2015р. склала 5119,02грн.
Як установлено апеляційним судом та зазначено вище, вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні складає: 16 років 07 місяців 03 дні.
Колегією суддів з`ясовано, що ОСОБА_1 перераховано одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в сумі 640,25грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2018р. по справі №815/1112/18 адміністративний позов  ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано виплату грошової суми у розмірі 640 гривень 25 коп., сплачених ОСОБА_1 УМВС України на Одеській залізниці  - протиправною.
При цьому, жодних доказів на підтвердження повернення ОСОБА_1 Управлінню УМВС України на Одеській залізниці вказаної суми грошових коштів матеріали справи не містять.
Таким чином, з урахуванням того, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.10.2016р. по справі №815/998/16, яка набрала законної сили 14.12.2016р., установлено наявність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби ОСОБА_1 складає 40311,91грн. ((5119,02грн. х 16 років х 50%) – 640,25грн.).
Відтак, з метою повного захисту прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, попередження повторного зверенння позивача до суду, на думку колегії суддів, належним, у даному випадку, способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є саме стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 40311,91грн.
Відносно грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 07.11.2015р. по 16.03.2018р. суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995року №100    затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, а саме: проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Абзацами 7 та 8 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати передбачено, що у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.
У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.
Абзацом 3 пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати установлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Згідно із пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Абзацом 1 пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 порядку).
Отже, розрахунок грошового забезпечення на час вимушеного прогулу судом здійснено наступним чином: позивача – ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ 06.11.2015р. 
Наказом Управління МВС України на Одеській залізниці від 04.06.2020р. №1 о/с внесено зміни до наказу Управління МВС України на Одеській залізниці від 06.11.2015р. №139 о/с в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ за п.64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015р. та викладено його у новій редакції: «майора поліції ОСОБА_1 (М-120583), старшого інспектора з пожежної безпеки відділу матеріального забезпечення Управлінням МВС України на Одеській залізниці вважати звільненим за п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 16.03.2018р.».
Останній день роботи є днем звільнення – 16.03.2018р. 
Період вимушеного прогулу з 06.11.2015р. по 16.03.2018р. складає 861 календарний день.
Два останні місяці роботи – вересень-жовтень 2015року. 
Кількість календарних днів - 61. 
Відповідно до довідки Управління МВС України на Одеській залізниці від 24.03.2016р. №8/80 заробітна плата ОСОБА_1 за період з вересня 2015р. по жовтень 2015р. склала 10235,05грн., з яких 4708,87грн. – за вересень 2015р., 5529,18грн. – за жовтень 2015р.
Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період вересень-жовтень 2015 становить 167,79грн. (10235,05грн. / 61 календарний день). 
Таким чином, грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 06.11.2015р. по 16.03.2018р. становить 144467,19грн. (167,79грн. х 861 календарний день). 
Водночас, як зазначено вище, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.10.2016р. по справі №815/998/16, яка набрала законної сили 14.12.2016р., зокрема, присуджено до стягнення з Управління МВС України на Одеській залізниці на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, у звязку із затриманням видачі трудової книжки та затримки проведення розрахунку за період з 06.11.2015 року по 18.10.2016 року за 239 днів в сумі 56903,51 грн.
Відтак, з урахуванням вищевикладеного, колегією суддів установлено, що на користь позивача підлягає стягненню грошове забезпечення в сумі 87563,68грн. (144467,19грн. – 87563,68грн.).
При цьому, на думку колегії суддів, є помилковим посилання суду першої інстанції на нормативно-правові акти, що застосовуються при обчисленні грошового забезпечення поліцейських, оскільки позивач судовими рішеннями поновлений на посаді в системі Міністерства внутрішніх справ (в органах міліції) та жодного дня не перебував на службі в поліції, що свідчить про неможливість застосування наведених ним норм права при розгляді даної справи.
Також, колегією суддів установлено, що 14.04.2015р. МВС України видано накази №431 «Про заходи щодо реформування органів внутрішніх справ» та від 08.06.2015р. №661 «Про ліквідацію УМВС України на Одеській залізниці».
Згідно із даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 16.01.2021р. здійснено державну реєстрацію припинення Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці (номер запису 1005561110007037176).
Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під даним терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права.
Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 року (справа № 21-8а14), від 27.05.2014 року (справа № 21-108а14), від 28.10.2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно із якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
У Законі України «Про Національну поліцію» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.
З метою установлення факту публічного правонаступництва, у даному випадку, визначальним є наявність переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) первісного суб`єкта - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці, після його припинення, до Головного управління Національної поліції в Одеській області.
У постанові від 30.09.2020р. по справі №826/6895/17 Верховним Судом вказано, що аналогічність завдань міліції та поліції встановлена статтею 3 Закону України «Про міліцію» та статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно. Ліквідація управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується.
До того ж, відповідно до наказу МВС України від 12.10.2017р. №10 «Про фінансування відповідальних виконавцем бюджетних програм» фінансування установ, перелік яких затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015р. №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», щодо яких проводяться заходи з ліквідації, здійснюється за рахунок асигнувань, затверджених для Національної поліції України. Згідно із підпунктом 3 пункту і вказаного Наказу Управління за рахунок указаних асигнувань забезпечується фінансування, зокрема, управління МВС України на транспорті.
Отже, ліквідація Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці з одночасним створенням іншого органу – ГУНП, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, надає суду апеляційної інстанції можливості дійти висновку про те, що ГУНП в Одеській області, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, є фактичним правонаступником ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці, а отже покладення  на нього обов`язків по відновленню порушених прав ОСОБА_1 відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, грошове забезпечення та одноразова грошова допомога при звільнені з органів внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 підлягаю стягненню саме з ГУНП в Одеській області.
Означене у повному обсязі спростовує твердження відповідача щодо безпідставності стягнення грошового забезпечення за період з 19.10.2016р. по 16.03.2018р. та одноразової грошової допомоги при звільнені з органів внутрішніх справ саме з Головного управління Національної поліції в Одеській області.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Законом України "Про судоустрій і статус суддів" установлено, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; пункт 30).
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Стосовно розподілу судових витрат суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відповідно до статті 1 якого адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність.
Згідно із статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Із системного аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України убачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.9  ст.139 КАС України  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті  це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом установлено, що компенсація судових витрат здійснюється саме за участь особи, яка надавала правову допомогу, та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням, та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.
В свою чергу, документами, які підтверджують витрати на правничу допомогу є: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.
Зокрема, апеляційним судом установлено, згідно свідоцтва про право на зайнятя адвокатською діяльністю від 26.02.2016р. №000048 Усатенко В.Ю. має право на заняття адвокатською діяльністю.
З матеріалів справи убачається, що 20.02.2020р. між адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко» (Адвокатське об`єднання) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено Договір про надання професійної правничої допомоги, за істотними умовами якого Адвокатське об`єднання бере на себе зобовязання в інтересах Клієнта надавати йому професійну правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договром, а Клієнт зобов`язується сплатити грошову винагороду (гонорар) Адвокатському об`єднанню за надання професійної правничої допомоги, а також фактичні витрати пов`язані з виконанням цього договору.
Відповідно до наяної у матеріалах справи Додаткової угоди від 21.04.2021р. до договору про надання професійної правничої допомоги від 20.02.2020р., розмір гонару за надання консультацій, складення заяв по суті справи, складення заяв з процесуальних питань, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються погодинно згідно з розрахунком і становить 5000грн. Загальна вартість професійної правничої допомоги за даною угодою становить 5000грн.
Згідно із розрахунком від 21.04.2020р. до договору про надання професійної правничої допомоги від 20.02.2020р. адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко» надано Клієнту послуг на суму 5000грн., з яких 2500грн. – оцінювання адвокатом рішення Одеського окружного адміністартвиного суду від 04.02.2021р. по справі №420/11900/20 та складання від імені ОСОБА_1 апеляційної скарги (3 години); оцінювання адвокатом апеляційної скрги ГУНП в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністартвиного суду від 04.02.2021р. по справі №420/11900/20 та складання від імені ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу (3 години).
З матеріалів справи убачається, що адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко» надано, а ОСОБА_1 прийнято професійну правничу допомогу на суму 5000грн. про, що свідчить акт приймання-передачі від 21.04.2021р. до договору про надання професійної правничої допомоги від 20.02.2020р.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №47 від 21.04.2021р. ОСОБА_1 , на підставі договору від 20.02.2020р., додаткової угоди від 21.04.2021р., сплачено на користь адвокатського об`єднання «Усатенко і Усатенко» грошові кошти в сумі 5000грн.
Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, з урахуванням часткового задоволення позову, суд дійшов висновку щодо наявності законодавчо передбачених підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 2500грн., оскільки їх розмір є співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відтак, у зв`язку із застосуванням судом першої ітснації закону, який не підлягав застосуванню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.02.2021 року по справі №420/11900/20 підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.02.2021 року по справі №420/11900/20 - скасувати та прийняти нове судове рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Визнати неправомірною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 : грошового забезпечення за період з 19.10.2016р. по 16.03.2018р. у розмірі 87563,68грн., одноразової грошової допомоги при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 40311,91грн.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ): грошове забезпечення за період з 19.10.2016р. по 16.03.2018р. у розмірі 87563,68грн., одноразову грошову допомогу при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 40311,91грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот)грн.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Танасогло Т.М.    Єщенко О.В.