ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/25751/19                                                                                     Суддя першої інстанції: Чудак О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 червня 2021 року                                                                                       м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: судді-доповідача          - Горяйнова А.М.,
суддів          - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Агропромінвест» та Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Агропромінвест» до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ТОВ СП «Агропромінвест» звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві від 21 листопада 2019 року № 211 про накладення стягнень, передбачених ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року вказаний адміністративний позов було задоволено. 
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, сторони подали апеляційній скарги. 
Позивач просить скасувати оскаржуване рішення в частині та ухвалити нове рішення в частині викладення мотивів задоволення позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. ТОВ СП «Агропромінвест» вказує на те, що у відповідача відсутні повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів під час виконання договору підряду у сфері будівництва. Також позивач зазначає, що заходи державного контролю були здійснені не за місцем проведення господарської діяльності. На думку скаржника, постанова від 21 листопада 2019 року № 211 була винесена особою, яка не наділена повноваженнями приймати рішення про накладення стягнень. Позивач наполягає також на порушенні норм процесуального права, які полягають у тому, що представництво інтересів Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві здійснювали особи, повноваження яких не були підтверджені в порядку, передбаченому ст. 59 КАС України. Додатково позивач наголошує на тому, що факт допуску відповідача до проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) жодним чином не свідчить про дотримання вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 3, ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», ст.ст. 11, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3 Порядку накладення стягнень за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1177.
Відповідач просить суд скасувати рішення суду від 19 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ СП «Агропромінвест». Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, надав неналежну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального права. Просить врахувати, що Головним управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві виявлено триваюче порушення прав споживача ОСОБА_1 , яке не було усунуте й на час складання акту від 23 серпня 2019 року № 3750-1. Відповідач наголошує на тому, що положення ст. 250 Господарського кодексу України, які визначають строки застосування адміністративно-господарських санкцій, не можуть слугувати для правопорушника засобом легалізації триваючого порушення прав споживача. Також відповідач зазначає, що висновок суду першої інстанції про відсутність у постанові від 21 листопада 2019 року № 211 посилання на конкретний пункт ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» є помилковим. Відповідач додатково зазначає, що суд першої інстанції помилково врахував правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 27 травня 2014 року у справі 21-126а14 та від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17, оскільки вона була сформульована за результатами розгляду спорів з іншими фактичними обставинами. 
Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві подало відзив на апеляційну скаргу ТОВ СП «Агропромінвест», в якому зазначило правовідносини, які виникли між позивачем та ОСОБА_1 , регулюються законодавством про захист прав споживачів. Натомість Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» на спірні правовідносини не поширюється. Відповідач наполягає на тому, що виготовлення меблів за індивідуальним замовленням є побутовою послугою. Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві просить врахувати, що воно не наділене повноваженнями здійснювати розшук суб`єктів господарювання та встановлювати місце здійснення ними господарської діяльності. Також відповідач зазначає, що приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, які діяли в порядку самопредставництва. 
Відзив на апеляційну скаргу відповідача від ТОВ СП «Агропромінвест» до суду не надходив. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги ТОВ СП «Агропромінвест» та Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року - без змін, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що між ТОВ СП «Агропромінвест» та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір про виконання робіт № 147 від 06 квітня 2018 року. За умовами вказаного договору замовник - ОСОБА_1 доручає, а виконавець - ТОВ СП «Агропромінвест» приймає на себе зобов`язання виготовити меблеві вироби та надати послуги з їх встановлення. 
Позивач 18 липня 2018 року здійснив доставку та розпочав встановлення виробів, однак замовник звернула увагу на їх неналежну якість, у зв`язку з чим акт виконаних робіт не підписала і повного розрахунку з виконавцем не здійснила.
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ТОВ СП «Агропромінвест» про розірвання договору № 147 від 06 квітня 2018 року, стягнення грошових коштів в розмірі 1290893 грн 40 коп., з яких 221000 грн 00 коп. - внесена попередня оплата за виконання робіт, 1027390 грн 00 коп. - неустойки за порушення кінцевого терміну виконання робіт, 42503 грн 40 коп. - збитки, понесені на придбання петель прихованого монтажу.
Також у червні ОСОБА_1 звернулася зі скаргою про порушення прав споживача до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві.
З приводу подальших правовідносин між ОСОБА_1 та ТОВ СП «Агропромінвест» судом першої інстанції були встановлені такі обставини. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року у справі № 753/11953/19 було розірвано договір про виконання робіт № 147 від 06 квітня 2018 року, стягнуто з ТОВ СП «Агропромінвест» грошові кошти в сумі 221000 грн 00 коп., що сплачені як попередня оплата за виконання робіт, 221000 грн 00 коп. неустойки за порушення кінцевого терміну виконання робіт, 42503 грн 40 коп. понесені збитки, а всього 484503 грн 40 коп. 
Між ТОВ СП «Агропромінвест» та ОСОБА_1 01 листопада 2019 року було укладено угоду про добровільне виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва ід 15 жовтня 2019 року у справі № 753/11953/19. 
Позивач 01 листопада 2019 року сплатив ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 484503 грн 40 коп.
ОСОБА_1 01 листопада 2019 року повідомила Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про поновлення порушених прав та про відсутність претензій до товариства. Також ОСОБА_1 просила не притягувати товариство до відповідальності і не накладати стягнення. 
Щодо проведення заходів державного нагляду (контролю) у зв`язку з надходженням скарги ОСОБА_1 судом першої інстанції були встановлені такі обставини. 
Листом Держпродспоживслужби України від 01 липня 2019 року № 06.5/11792 надіслало відповідачу погодження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 18 липня 2019 року № 3633-06/29754-03 на проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) на підставі звернення фізичної особи про порушення її прав суб`єктом господарювання ТОВ СП «Агропромінвест» в частині захисту прав споживачів. 
Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві від 07 серпня 2019 року № 3750 призначено перевірку дотримання вимог законодавства про захист прав споживачів при наданні послуг з питань, викладених у зверненні адвоката АБ «Войніканіс-Мирського» Войніканіс-Мирського Я.С., який діє в інтересах гр. ОСОБА_1 . На підставі вказаного наказу складено направлення на проведення заходу від 07 серпня 2019 року № 3016. 
За наслідками проведення позапланової перевірки ТОВ СП «Агропромінвест» відповідачем було складено акт від 23 серпня 2019 року № 3750-1, у якому зафіксовано порушення вимог ч. 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 25 Правил побутового обслуговування населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1994 року № 313, п. 8 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».
На підставі зазначеного акту перевірки складено припис від 23 серпня 2019 року № 766, яким зобов`язано ТОВ СП «Агропромінвест» усунути порушення вимог законодавства про захист прав споживачів та повідомити про це до 23 вересня 2019 року. Примірник такого припису було вручено директору ТОВ СП «Агропромінвест» ОСОБА_2 23 серпня 2019 року під розписку.
За результатами перевірки стану виконання такого припису було складено акт від 02 жовтня 2019 року № 4632-1, згідно з яким припис від 23 серпня 2019 року № 766 залишається невиконаним. 
У подальшому Головним управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві винесено постанову про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» від 21 листопада 2019 року № 211, якою до ТОВ СП «Агропромінвест» застосовано штраф у розмірі 221000 грн 00 коп. за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги. 
Вказана постанова складена т.в.о. заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві Карауловим В.Д. 
Не погоджуючись із постановою від 21 листопада 2019 року № 211, ТОВ СП «Агропромінвест» звернулося до суду із адміністративним позовом про визнання її протиправною і скасування. 
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ТОВ СП «Агропромінвест», суд першої інстанції виходив з того, що в оскаржуваній постанові відсутнє посилання на конкретний пункт ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», в той час як відповідальність за кожний з видів порушення є різною. Таким чином розмір застосованої санкції не обґрунтовано. 
Судом враховано, що в акті перевірки та в оскаржуваній постанові зазначено, що суб`єктом господарювання недотримано терміни виконання замовлення. Відтак санкцію застосовано за невиконання умов договору в обумовлений строк, за факт самого вчинення такого порушення, а не за продовження невиконання взятих на себе зобов`язань. Подальше виконання договору чи відшкодування шкоди не свідчить про відсутність допущеного порушення, оскільки воно полягає в тому, що роботи не виконано у визначений строк. Зобов`язання не стає виконаним внаслідок відшкодування збитків і розірвання відповідного договору. 
Також суд першої інстанції виходив з того, що штрафи, передбачені ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», є різновидом адміністративно-господарських санкцій, які можуть бути накладені у межах строків, визначених ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу України. Кінцевий термін виконання робіт, згідно з договором № 147 від 06 квітня 2018 року - не пізніше 18 липня 2018 року, тому саме невиконання зобов`язань за договором до цієї дати є моментом допущення порушення. Враховуючи, що оскаржувана постанова була винесена 21 листопада 2019 року, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що адміністративно-господарська санкція застосована після закінчення річного строку, встановленого ст. 250 Господарського кодексу України. 
Інші підстави, про які зазначено в позові, суд першої інстанції визнав безпідставними та необґрунтованими. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ТОВ СП «Агропромінвест», оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України «Про захист прав споживачів». Також цей Закон встановлює права споживачів і визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 5 вказаного Закону держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.
Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди.
Перевіряючи обґрунтованість висновків суду першої інстанції, які були покладені в основу рішення про задоволення позову, колегія суддів враховує, що відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів передбачена ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».
Види порушень, а також розмір штрафів у разі їх вчинення визначені у ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний був зазначити у постанові про накладення стягнення конкретний підпункт ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», є правильним. 
Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що постанова від 21 листопада 2019 року № 211 не містить такої інформації є помилковим. 
Так, у резолютивній частині вказаної постанови зазначено «перелік порушень, за які п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена відповідальність - за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання робот, надання послуг».
Отже, зі змісту оскаржуваної постанови чітко вбачається, що ТОВ СП «Агропромінвест» було притягнуто до відповідальності саме за п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».
Вказана норма права передбачає, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги - у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги), а за ті самі дії, вчинені щодо групи споживачів, - у розмірі від одного до десяти відсотків вартості виконаних робіт (наданих послуг) за попередній календарний місяць, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що штрафи, передбачені ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», є різновидом адміністративно-господарських санкцій. Також суд першої інстанції правильно встановив, що граничні строки їх накладення визначені у ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу України, а також врахував практику застосування вказаної норми права Верховним Судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 241 Господарського кодексу України адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.
За правилами ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.
Зазначена норма права містить два строкові обмеження, одне з яких полягає у тому, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися після закінчення одного року з дня вчинення порушення суб`єктом господарювання встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, зокрема, вчинення правопорушення у сфері містобудівної діяльності. Другий обмежувальний строк полягає у тому, що адміністративно-господарські санкції не можуть бути застосовані пізніше шести місяців з дня виявлення порушення встановлених правил здійснення господарської діяльності уповноваженим органом державної влади або органом місцевого самоврядування. 
У рішенні суду від 19 жовтня 2020 року зазначено, що як в акті перевірки, так і в оскаржуваній постанові зазначено, що суб`єктом господарювання недотримано терміни виконання замовлення. Відтак вбачається, що санкцію застосовано за порушення умов договору, а саме - за невиконання його в обумовлений строк, а не у зв`язку з тим, що позивач продовжує не виконувати взяті на себе зобов`язання. 
Враховуючи, що договором № 147 від 06 квітня 2018 року визначено кінцевий термін виконання робіт - не пізніше 18 липня 2018 року і саме невиконання зобов`язань за договором до цієї дати є моментом допущення порушення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що постанова від 21 листопада 2019 року № 211 внесена після закінчення річного строку, передбаченого ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу України, що є самостійною і достатньою підставою для повного задоволення позову.
Дослідивши постанову від 21 листопада 2019 року № 211, колегія суддів встановила, що зміст виявленого Головним  управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві та зафіксованого в п. 1 розділу VІ акту від 23 серпня 2019 року № 3750-1 порушення дійсно полягав у недотриманні термінів виконання замовлення. 
Разом з тим, із матеріалів справ вбачається, що роботи, обумовлені договором № 147 від 06 квітня 2018 року, залишалася невиконаним, а завдані ОСОБА_1 збитки залишалася невідшкодованим станом на час проведення перевірки. 
Зобов`язання ТОВ СП «Агропромінвест» перед ОСОБА_1 за договором про виконання робіт № 147 від 06 квітня 2018 року припнися після набрання законної сили рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року у справі № 753/11953/19, яким розірвано вказаний договір і стягнуто з ТОВ СП «Агропромінвест» грошові кошти в сумі 221000 грн 00 коп., що сплачені як попередня оплата за виконання робіт, 221000 грн 00 коп. неустойки за порушення кінцевого терміну виконання робіт, 42503 грн 40 коп. понесені збитки, а всього 484503 грн 40 коп. 
Фактичну виплату грошових коштів ОСОБА_1 було проведено 01 листопада 2019 року.
Питання щодо застосування положень ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу України до триваючих правопорушень неодноразово розглядалося Верховним Судом. 
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17, триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.
У зв`язку з цим при застосуванні  ст. 250 Господарського кодексу України слід враховувати таку обставину як триваючий характер правопорушення. Строк притягнення до відповідальності публічно-правового характеру застосовується стосовно форм відповідальності карального (майнового) характеру, зокрема, накладення фінансових санкцій, але не повинен застосовуватися стосовно заходів відповідальності, які спрямовані на припинення неправомірної поведінки (зокрема, примусові заходи організаційно-правового характеру).
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на те, що постановою від 21 листопада 2019 року № 211 Головне  управління Держпродспоживслужби в м. Києві застосувало до позивача штраф, тобто відповідальність карального (майнового) характеру, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин належить застосовувати положення ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу України. 
Застосування штрафних санкцій, передбачених ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», не є заходом організаційно-правового характеру, спрямованим на припинення порушення. 
Крім того постанова від 21 листопада 2019 року № 211 була внесена вже після повного усунення порушення прав споживача - ОСОБА_1 .
Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 01 листопада 2019 року повідомила Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про поновлення порушених прав та про відсутність претензій до ТОВ СП «Агропромінвест». Також ОСОБА_1 просила не притягувати товариство до відповідальності і не накладати стягнення. 
З огляду на вкладене колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ТОВ СП «Агропромінвест» та скасування постанови від 21 листопада 2019 року № 211 з підстав застосування адміністративно-господарських санкцій після закінчення строку, передбаченого ч. 1 ст. 250 КАС України. 
Перевірячи обґрунтованість доводів апеляційної скарг про те, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини, що мали місце між ТОВ СП «Агропромінвест» та ОСОБА_1 у зв`язку укладенням договору № 147 від 06 квітня 2018 року, колегія суддів приходить до таких висновків. 
Згідно з преамбулою Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону виробник - суб`єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім`я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб`єкта господарювання; або імпортує товар.
У свою чергу споживачем, згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
ТОВ СП «Агропромінвест» в апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до установчих документів здійснює такі види господарської діяльності: виробництво кухонних меблів (код КВЕД 31.02), лісопильне та стругальне виробництво (код КВЕД 16.10), виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів (основний код КВЕД 16.23) та установлення столярних виробів (код КВЕД 43.32.). 
За умовами договору № 147 від 06 квітня 2018 року ТОВ СП «Агропромінвест» зобов`язувалося виготовити меблеві вироби та надати послуги з їх встановлення. 
Вказаний договір був укладений між ТОВ СП «Агропромінвест» як суб`єктом господарювання та ОСОБА_1 як фізичною особою.
Доказів про те, що укладення такого договору з боку ОСОБА_1 було обумовлене підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника матеріали справи не містять. Відповідні посилання також відсутні в самому договорі № 147 від 06 квітня 2018 року. 
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що правовідносини між ТОВ СП «Агропромінвест» та ОСОБА_1 в рамках договору № 147 від 06 квітня 2018 року регулюються, зокрема й Законом України «Про захист прав споживачів».
Доводи позивача про те, що він не здійснює господарську діяльність ні в сфері побутового обслуговування населення, ні у сфері роздрібної чи оптової торгівлі побутовими товарами колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Положенням ч. 3 ст. 865 Цивільного кодексу України дійсно передбачено, що до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. 
Разом з тим зазначена норма права не свідчить, що законодавство про захист прав споживачів не поширюється на інші види цивільно-правових угод, передбачених Цивільним кодексом  України. 
Натомість про визначенні сфери правового регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» слід керуватися його ст. 11 та преамбулою. 
Перевіряючи обґрунтованість доводів позивача про те, що постанову від 21 листопада 2019 року № 211 підписала неуповноважена особа, колегія суддів враховує, що процедуру накладення стягнень уповноваженими особами Держпродспоживслужби та її територіальних органів з суб`єктів господарювання - підприємств, установ, організацій (їх філій, представництв, відділень) незалежно від форми власності, іноземних юридичних осіб (їх філій, представництв, відділень) і фізичних осіб - підприємців, що провадять господарську діяльність на території України, за порушення законодавства про захист прав споживачів визначає Порядок накладення стягнень за порушення законодавства про захист прав споживачів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1177 (далі - Порядок № 1177). 
Згідно з п. 2 вказаного Порядку на суб`єктів господарювання накладається стягнення у вигляді штрафу відповідно до ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».
За правилами п. 3 Порядку № 1177 накладати на суб`єктів господарювання штрафи, передбачені пунктом 2 цього Порядку, мають право Голова Держпродспоживслужби, його заступники, начальники територіальних органів Держпродспоживслужби та їх заступники у межах їх компетенції.
Судом встановлено, що постанова від 21 листопада 2019 року № 211 підписана т.в.о. заступника начальника Головного  управління Держпродспоживслужби в м. Києві Карауловим В.Д. 
Тимчасове покладення на ОСОБА_3 виконання обов`язків заступника начальника Головного  управління Держпродспоживслужби в м. Києві на період з 27 березня 2019 року до заміщення цієї вакантної посад підтверджується копією наказу начальника Головного  управління Держпродспоживслужби в м. Києві від 27 березня 2019 року № 90-о.
З огляду на вкладене колегія суддів приходить до висновку про те, що постанова від 21 листопада 2019 року № 211 підписана особою, яка згідно з п. 3 Порядку № 1177 наділена повноваженням накладати на суб`єктів господарювання штрафи, передбачені ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».
Також ТОВ СП «Агропромінвест» наполягає на тому, що відповідач здійснив позапланові заходи державного нагляду (контролю) не за місцем проведення господарської діяльності. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.
Колегія суддів враховує, що в якості адреси місцезнаходження ТОВ СП «Агропромінвест» в актах перевірки від 07 серпня 2019 року № 3016 та від 02 жовтня 2019 року № 4632-1 зазначено: АДРЕСА_1 , в той час як зареєстрованим місцезнаходженням позивача є АДРЕСА_2 . 
Під час розгляду справи колегія суддів виходять із того, що направлення на перевірку від 25 вересня 2019 року № 3711, в якому також зазначене місцезнаходження: АДРЕСА_1 - було вручене представнику ТОВ СП «Агропромінвест» під розписку.
Згідно з розділом ІІІ актів перевірок від 07 серпня 2019 року № 3016 та від 02 жовтня 2019 року № 4632-1 у проведенні заходу державного нагляду (контролю) приймав участь керівник суб`єкта господарювання - директор ОСОБА_2 . 
Відповідно до постанови АДРЕСА_1 є фактичною адресою ТОВ СП «Агропромінвест». 
Отже, права та інтерес позивача на участь у проведенні заходу державного нагляду (контролю) внаслідок його здійснення за фактичною, а не юридичною адресою товариства - не були порушені. 
В апеляційній скарзі позивач наголошував також на тому, що під час розгляду справи в суді першої інстанції інтереси відповідача представляли особи, повноваження яких не підтверджені належним чином оформлено довіреністю. Позивач зазначає, що втяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не є документом, що підтверджує повноваження представника. 
Надаючи оцінку зазначеним доводам, колегія суддів враховує, що інтереси відповідача в суді першої інстанції представляла ОСОБА_4 , яка згідно запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань має право діяти від імені Головного  управління Держпродспоживслужби в м. Києві без додаткового уповноваження. 
Відповідно до ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Перелік відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб визначений у ч. 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».
Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 9 вказаного Закону такі відомості включають у себе відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. 
Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, визначений у ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».
За правилами ч. 1 ст. 10 вказаного Закону якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Отже, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є належним доказом, який підтверджує повноваження ОСОБА_4 як особи, що має право брат участь у розгляді справи від імені Головного  управління Держпродспоживслужби в м. Києві.
З огляду на вкладене колегія суддів вважає, що суду першої інстанції за результатам розгляду і вирішення справи за адміністративним позовом ТОВ СП «Агропромінвест» до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови прийняв законне і обґрунтоване рішення. 
Доводи апеляційних скарг позивача та відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, що викладені в рішенні суду від 19 жовтня 2020 року, та не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги ТОВ СП «Агропромінвест» та Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -      
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Агропромінвест» та Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                         А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            В.В. Файдюк

                                                                                                    Є.В. Чаку