ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" березня 2021 р.           Справа № 910/10854/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Кропивної Л.В.
суддів:            Поляк О.І. 
          Буравльова  С.І. 
 
секретар судового засідання Ярмоленко С.М.
представники сторін не з`явились,
розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"
на рішення господарського суду міста Києва від 04.12.2020 р. (повний текст складено 14.12.2020 р.)
у справі № 910/10854/20 (суддя - Підченко Ю.О.)
за позовом Закарпатської обласної спілки споживчих товариств
до приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"
про усунення перешкод у користуванні приміщенням та стягнення 216 000,00 грн.,-
В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:
Закарпатська обласна спілка споживчих товариств звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (далі - ПрАТ "Телесистеми України") про зобов`язання звільнити орендоване приміщення - частину даху нежитлового приміщення, загальною площею 15 кв.м. адміністративної будівлі в м. Ужгород, вул. Гойди, 10 та передати його позивачеві за актом приймання-передачі, а також про стягнення неустойки в сумі 216 000,00 грн., нарахованої на підставі частини 2     статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що договір оренди частини нежитлового приміщення № О-01/w zak uzh0009/010609 від 01.06.2009 р. припинив свою дію, у зв`язку із отриманим від відповідача повідомленням від 07.05.2015 р. про його розірвання, проте відповідач продовжує користуватися об`єктом оренди, поза волею власника і без належної правової підстави, зобов`язань з повернення орендованої речі орендодавцю не виконує, у зв`язку з чим позивачем нараховано неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування об`єктом оренди за весь час прострочення обов`язку орендарем щодо повернення об`єкту оренди орендодавцеві. 
Рішенням господарського суду міста Києва від 04.12.2020 р. у справі № 910/10854/20 позов задоволено. Зобов`язано ПрАТ "Телесистеми України" звільнити орендоване приміщення - частину даху нежитлового приміщення, загальною площею 15 кв.м., адміністративної будівлі в м. Ужгород, вул. Гойди, 10 та передати Закарпатській обласній спілці споживчих товариств орендоване приміщення згідно з актом приймання-передачі; 
- стягнуто з ПрАТ "Телесистеми України" на користь Закарпатської обласної спілки споживчих товариств 216 000,00 грн. неустойки та 5 342,00 грн. судового збору за подання позову.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони дійшли згоди щодо розірвання договору оренди, однак об`єкт оренди не було повернуто орендарем, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний передати його позивачеві згідно з актом приймання-передачі та сплатити неустойку за час користування нерухомим майном. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПрАТ "Телесистеми України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Наводячи підстави скасування оскаржуваного рішення, апелянт зазначав, що судом першої інстанції не встановлено моменту, з якого припинено дію договору оренди, та моменту, з якого починається відлік прострочення орендарем виконання обов`язку з повернення об`єкта оренди орендодавцю; позивачем не доведено направлення листів № СП01-12/123 від 24.06.2015 р., № СП01-12/128 від 01.07.2015 р. про звільнення об`єкту оренди та сплати неустойки; судом не надано оцінки доводам відповідача про перешкоди, які позивач чинив відповідачу у доступі до об`єкта оренди для демонтажу обладнання та повернення об`єкта оренди; судом не враховані доводи відповідача з приводу того, що між сторонами було здійснено новацію, шляхом заміни договору оренди на договір зберігання. Апелянт також посилався на невірно здійснений позивачем розрахунок неустойки з урахуванням податку на додану вартість, що суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 р. у справі № 916/1319/19.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2021 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Дідиченко М.А., Поляк О.І., відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 24.02.2021 р.
11.02.2021 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Руденко М.А., Дідиченко М.А., оголошено перерву до 10.03.2021 р. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2021 р., у зв`язку з перебуванням суддів Руденко М.А. та Дідиченко М.А. у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Поляк О.І., Буравльов С.І.
09.03.2021 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням представника на лікарняному.
Вказане клопотання залишено без задоволення, оскільки явка представників не визнавалась обов`язковою і відповідач не позбавлений можливості залучити іншого представника.
У судове засідання, що відбулось 10.03.2021 р., представники сторін не з`явились, повідомлені належним чином, відсутність представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за матеріалами справи.
Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, 01.06.2009 р. між Закарпатською обласною спілкою споживчих товариств (орендодавець) та ПрАТ "Телесистеми України" (орендар) укладено договір № О-01/w zak uzh0009/010609 оренди частини нежитлового приміщення (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове платне користування (оренду) частину даху нежитлового приміщення, розташованого за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Гойди, 10, загальною площею 15 кв.м. (об`єкт оренди), що знаходиться у власності орендодавця на підставі рішення Ужгородської міської ради № 74 від 24.05.1995 р., а орендар зобов`язується сплачувати орендодавцю плату за користування (орендну плату).
Згідно з п. 1.3 договору приміщення надається в оренду для розміщення обладнання базової станції стільникового мобільного зв`язку ПАТ "Телесистеми України".
Відповідно до п. 4.1 договору загальна щомісячна орендна плата за надання орендодавцем обумовлених договором послуг оренди складає (без вартості спожитої електроенергії) 2 400,00 грн. з ПДВ. Орендна плата встановлена по договору включає плату за користування об`єктом оренди і плату за користування земельною ділянкою, на якій воно знаходиться та яка прилягає до об`єкта оренди і необхідна для досягнення мети оренди.
01.10.2014 р. сторонами внесені зміни до договору, шляхом укладання додаткового договору від 01.10.2014 р., яким змінено з викладенням у новій редакції пункту 4.1 договору, за змістом якого "загальна щомісячна орендна плата за надання орендодавцем обумовлених договором послуг оренди за домовленістю сторін складає (без вартості спожитої електроенергії) 3 000,00 грн. в т.ч. ПДВ. Встановлена орендна плата включає плату за користування об`єктом оренди і плату за користування земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, а також яка прилягає до об`єкта оренди і необхідна для досягнення мети оренди".
Договір укладено на строк 2 роки, згідно п. 5.1 договору, з 01.06.2009 р. по 31.05.2011 р., з можливістю його подальшої пролонгації. При цьому сторони передбачили, що за 2 місяці до закінчення строку дії договору, сторона, яка бажає припинити його дію, або продовжити з коригуванням його умов, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, новий договір вважається укладеним на тих самих умовах на аналогічний строк. 
При бажанні достроково звільнити об`єкт оренди і припинити дію даного договору орендар попереджає про це орендодавця не пізніше ніж за 30-ть днів до такого звільнення (пункт 5.3 договору). Утім можливість одностороннього розірвання договору спростовується пунктом 9.6 договору, за яким дія договору припиняється, зокрема, достроково за взаємною згодою сторін чи за рішенням суду.
Умовами пп. 3.3.7 договору передбачено, що орендар зобов`язаний звільнити об`єкт оренди протягом 30-ти календарних днів після припинення строку дії даного договору, якщо додатковою угодою сторін не передбачено інше.
Як вірно встановив суд першої інстанції, правовідносини сторін регулюються нормами Цивільного та Господарського кодексів України про найм та оренду, адже у договорі сторони зробили застереження, що положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" до правовідносин між ними не підлягають застосуванню. 
З матеріалів справи випливає, що орендодавець виконав зобов`язання щодо передачі майна в оренду, а орендар отримав об`єкт в оплатне строкове користування, про що свідчить підписаний ними акт приймання-передачі від 01.06.2009 р., копія якого міститься в матеріалах справи.
На момент звернення із позовом до місцевого господарського суду і на момент прийняття рішення у справі, акт прийому-передачі майна з оренди складений сторонами не був.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог і проти сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати, відповідач зазначав, що орендні зобов`язання за договором припинились за домовленістю сторін, шляхом їх заміни зобов`язанням із зберігання обладнання, тож внаслідок новації правовий статус об`єкта оренди змінився на місце зберігання обладнання, а саме обладнання стало річчю, яка передана позивачу на зберігання за плату. На підтвердження своїх тверджень відповідач посилався на листи позивача № СП01-12/77 від 11.04.2017 р. та № СП01-12/123 від 12.06.2017 р.
Утім умовою новації є наявність намірів сторін про новацію, про яку сторони повинні обов`язково зазначити у новому договорі, у якому також мають міститися вказівки на первісне зобов`язання, яке новується. При відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється і діє паралельно з новим. 
Судом апеляційної інстанції установлено, що зміст листування між сторонами не дає підстав для висновку про новацію первинного зобов`язання повернути майно орендодавцю у нове зобов`язання зі зберігання у розумінні статті 604 ЦК України.
За загальним правилом щодо порядку зміни чи розірвання господарського договору, сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини 3, 4 статі 188 Господарського кодексу України). 
07.05.2015 р. орендар направив орендодавцю лист № 15/3ТУ/0057 з наміром припинити оренду за згодою сторін. У двадцятиденний строк орендодавець відповіді  не направив.
Вдруге, 19.06.2015 р., орендар направив орендодавцю лист, за змістом якого просив з 01.07.2015 р. вважати припиненими відносини з договору оренди, гарантував існуючу по договору заборгованість за березень-червень сплатити до моменту демонтажу обладнання і просив за зберігання обладнання з 01.07.2015 р. до моменту демонтажу нараховувати плату у розмірі 10 % від існуючої на даний момент орендної плати.
24.06.2015 р. орендодавець повідомив орендаря (лист № СП01-12/123), що протягом 21-го календарного дня з моменту надіслання даного звернення орендар має демонтувати обладнання та передати об`єкт оренди згідно акту приймання-передачі. При цьому орендодавець не надав згоди на припинення договору з 01.07.2015 р.
01.07.2015 р. орендодавець листом № СП01-12/128, який направлено орендарю 02.07.2015 р. (а.с. 20-21) повідомляв, що оскільки орендар продовжує користуватися майном, то орендодавець нараховуватиме орендну плату до дати складення акту-приймання передачі майна, а пропозицію щодо зберігання обладнання з 01.07.2015 р. з платою у розмірі 10 % від існуючої суми орендної плати, як неприйнятну, відхилив.
03.04.2017 р. орендар у направленому орендодавцю листі № 17/ЗТУ/08 (а.с. 52) просив дозволити демонтаж і вивезення майна, а також припинити дію договору оренди з підписанням акту повернення об`єкту оренди датою останнього оплаченого дня оренди, вважаючи таким днем зарахування на рахунок орендодавця платежу при примусовому виконанні наказу господарського суду державним виконавцем.
Вирішуючи спір про стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном після закінчення строку дії договору оренди та примусове зобов`язання орендаря повернути об`єкт оренди орендодавцю, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що листи орендодавця від 24.06.2015 р. (лист № СП01-12/123) та від 01.07.2015 р. (лист № СП01-12/128) є повідомленням орендодавця про розірвання договору та вимогою про звільнення приміщення. 
Однак, такий висновок суду не узгоджується зі змістом вказаних листів, і не свідчить про припинення договору оренди за згодою сторін. 
Здійснене судом посилання на пункти 5.1 та 3.3.1 договору є недоречним, не пояснює і не призводить до висновку, що договір оренди припинено у зв`язку із закінченням строку дії договору.
Так, відповідно до п. 5.1 договору, договір оренди був укладений на строк два роки.
У відповідності до частини 1 статі 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.
У відповідності до умов п. 5.1 договору сторона договору, яка бажала припинити його дію або продовжити коригування його умов, повинна була попередити іншу сторону за два місці до закінчення дії договору, тобто направити відповідне повідомлення іншій стороні не пізніше відповідного числа останнього місяця лютого 2013, 2015, 2017, 2019 року. 
Таких повідомлень про припинення дії договору жодна із сторін у правовідносинах, у яких виник спір, іншій не надсилала.
Дострокове припинення договору передбачало згоду обох сторін, утім, як встановлено судом апеляційної інстанції, такої згоди сторони не досягли, існування інших підстав дострокового розірвання договору матеріалами справи не підтверджено.
Згідно зі статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За змістом статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Відповідно до частин 1, 3 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. 
Документального підтвердження доводів апелянта про створення орендодавцем перешкод орендарю у користуванні об`єктом оренди матеріали справи не містять, тому враховуючи, що об`єкт оренди був переданий орендарю, невикористання орендарем об`єкту оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплачувати орендну плату за діючим договором оренди у розмірі, порядку та строки, узгоджені сторонами.
Разом з тим та обставина, що договір оренди є діючим позбавляє орендодавця права вимагати від орендаря подвійної плати за користування майном, звільнення об`єкту оренди та передачі його орендодавцю, адже такі вимоги суперечать умовам укладеного між сторонами строкового договору оренди та приписам ст. 785 ЦК України.
Відповідно до ст. 785 ЦК України лише у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі, і лише у разі невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. 
З огляду на встановлене, а також зважаючи, що розмір місячної орендної плати встановлено сторонами у розмірі 3 000,00 грн. з ПДВ, а позивач просив стягнути її у подвійному розмірі з ПДВ за період з червня 2017 року - травень 2020 року (три роки), обґрунтованим суд апеляційної інстанції вважає вимоги про стягнення з відповідача 108 000,00 грн. заборгованості з орендної плати за зазначений позивачем період. Решта вимог - про стягнення з відповідача 108 000,00 грн. та зобов`язання звільнити об`єкт оренди - задоволенню не підлягають за безпідставністю.
При вирішенні спору колегія суддів також враховує ту обставину, що апелянт у справі не заявляв суду першої інстанції про непідсудність справи господарському суду міста Києва, оскільки до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини 3 статті 30 ГПК України.
З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржене апелянтом рішення місцевого господарського суду - скасуванню. 
Що стосується розподілу судових витрат, понесених сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Як підтверджується матеріалами справи, попередній розрахунок витрат на правову допомогу в розмірі 20   000,00 грн. відповідач навів у відзиві, а акт прийняття правничої допомоги від 07.12.2020 р. подав суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення.
На підтвердження вказаних витрат заявником надано наступні документи: договір про надання правничої допомоги від 28.08.2018 р., укладений між відповідачем та адвокатським об`єднанням "Ляхович, Скрицький і Партнери"; замовлення на надання правничої допомоги від 07.08.2020 р. на суму 20  000,00 грн.; акт прийняття правничої допомоги від 07.12.2020 р. на суму 20  000,00 грн., за яким досліджено матеріали справи; розроблено правову позицію; зібрано та вивчено докази; підготовлено та подано відзив, пояснення, клопотання, заяви з процесуальних питань; здійснено ознайомлення з матеріалами справи; забезпечено участь представника у судових засіданнях; довіреність № 1 від 19.12.2019 р.
Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів   щодо  обсягу    наданих   послуг    і  виконаних  робіт  та  їх  вартості, що сплачена  або  підлягає  сплаті  відповідною  стороною  або  третьою  особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За приписами частин 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. 
Поряд з цим, аналіз наведених норм частини 4 статті 126 ГПК України, а також статті 129 цього Кодексу дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Відповідно до   ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"   гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, у розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі розглянутого судом клопотання іншої сторони у разі, на думку останньої, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).
Доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неспівмірність та/або нерозумність та/або нереальність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до цієї справи позивачем не надано.
Тож, позивачем не заперечений розмір витрат понесених відповідачем у суді першої інстанції, а отже заявлені витрати на відшкодування адвокатських послуг є доведеними належними доказами і підлягають пропорційному стягненню на користь відповідача у сумі 13   934,86 грн. 
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України, суд,-
П  О  С  Т  А  Н  О  В  И  В:
Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" на рішення господарського суду міста Києва від 04.12.2020 р. у справі № 910/10854/20 задовольнити частково. 
Рішення господарського суду міста Києва від 04.12.2020 р. у справі № 910/10854/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Закарпатської обласної спілки споживчих товариств частково задовольнити.
Стягнути з приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 7; ЄДРПОУ 22599262) на користь Закарпатської обласної спілки споживчих товариств (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Гойди, буд. 10; ЄДРПОУ 01750565) 108 000,00 грн. заборгованості з орендної плати та 1 620,00 грн. судового збору за подання позову. В решті позову відмовити.
Стягнути з Закарпатської обласної спілки споживчих товариств (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Гойди, буд. 10; ЄДРПОУ 01750565) на користь приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 7; ЄДРПОУ 22599262) 5 583,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги та 13   934,86 грн. витрат на професійну правничу допомогу понесених в суді першої інстанції.
Матеріали справи № 910/10854/20 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 27.04.2021 р. 

Головуючий суддя                                                            Л.В. Кропивна 

Судді                                                                                О.І. Поляк

                                                                                С.І. Буравльов