П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/2830/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Н.В.   
Суддя-доповідач -  Смілянець Е. С.   
26 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Капустинського М.М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
23 червня 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , яка відображена в листі відповідача від 28.05.2020 в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 по 16.03.2020;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 01.08.2018 по 16.03.2020 згідно Постанови КМУ №100.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено.
Зобов`язано військову частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 по 16.03.2020 в сумі 17 973,83 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визначеного розміру середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку від дня звільнення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з 26.07.2012 по 31.07.2018 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України на посаді старшого інструктора (з водіння) автомобільного взводу підвозу боєприпасів та паливо-мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення (ВОС-837746П).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.07.2018 за № 190 позивача, старшого інструктора (з водіння) автомобільного взводу підвозу боєприпасів та паливо-мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення (ВОС-837746П), звільненого наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії (по особовому складу) від 12.07.2018 за №44 в запас Збройних Сил України, відповідно до пункту першого частини восьмої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "ї" (у зв`язку з закінченням строку контракту), знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини з 31.07.2018.
Під час виключення зі списків військової частини позивачу не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, що зумовило його звернення з адміністративним позовом до Вінницького окружного адміністративно суду. 
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.04.2020 у справі №120/210/20-а, яке набрало законної сили 07.05.2020, військову частину НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
При цьому, 16.03.2020 відповідачем перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 , нараховану компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік в розмірі 17973,33 грн.
Позивач, вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з адміністративним позовом до суду.
Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення в сумі 17973,33 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 188 995,03 грн., що значно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.
При цьому, судом враховано висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі, оскільки стягнення середнього заробітку у розмірі 188995,03 грн., при розмірі несвоєчасно виплаченої компенсації додаткової відпустки в сумі 17973,33 грн. було б порушенням принципу розумності, справедливості та пропорційності. 
З урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 17973,83 грн., з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема,  Законом України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 №2262-XII,  постановою Кабінету Міністрів України “Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей” від 17.07.1992 № 393,  Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Проте, зазначеними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 у справі щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб, визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми  Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Судом першої інстанції вірно зауважено, що непоширення норм Кодексу законів про працю України  на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. При цьому такі питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України  встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені  статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Приписами частини другої  статті 116 Кодексу законів про працю України  визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальності за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, застосуванню підлягають положення статей  116  та  117 Кодексу законів про працю України.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно висновків суду першої інстанції про застосування принципу співмірності та справедливості під час вирішення питання щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.  
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.  Зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що постраждала сторона не повинна доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати працівник.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, колегія суддів дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц.

З матеріалів справи встановлено, що позивача 31.07.2018 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . 
При цьому, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.04.2020 у справі №120/210/20-а, яке набрало законної сили 07.05.2020, військову частину НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України, зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На виконання зазначеного рішення, 16.03.2020 відповідачем перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 , нараховану компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік в розмірі 17973,33 грн.
Отже, період затримки остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби охоплюється за період з 01.08.2018 по 16.03.2020 становить 593 календарних днів.
Згідно наданого відповідачем розрахунку середньомісячного заробітку позивача (а.с. 47), середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (червень-липень 2018 року) складає 19441,20 грн.
Отже, середньоденний заробіток становить 318,71 грн. (19441,20 грн. (заробіток за два останніх місяці) : 61 календарний день (31 календарний день  у травні 2018 року + 30 календарних днів у червні 2018 року)). 
Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 188995,03 грн. (318,71 грн. х 593 календарних днів).
Тобто, зважаючи на кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача (01.08.2018) по день проведення остаточного розрахунку (16.03.2020), яка складає 593 дні, враховуючи розмір середньоденного заробітку позивача (318,71грн.), то у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, середній заробіток має становити 188995,03 грн..
При цьому, судом першої інстанції правомірно зазначено, що сума компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, становить 17 973,33 грн.  та є в рази меншою порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій є достатньою та співмірною із порушенням допущеним відповідачем при виплаті такої компенсації, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду  першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Згідно з положеннями ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що, на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що аргументи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, відповідають змісту відзиву на адміністративний позов Міністерства внутрішніх справ, який міститься в матеріалах справи.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.     
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сапальова Т.В.    Капустинський М.М.