Дата документу 08.06.2021 Справа № 331/1063/21

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
08 червня 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 331/1063/21
Провадження №22-ц/807/2179/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковськової А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Марцих Ярослава Олександровича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року, в складі судді Жукової О.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізького обласного територіального центру комплектації та соціальної підтримки про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізького обласного територіального центру комплектації та соціальної підтримки про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Позивач, звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з питання направлення до ГУ ПФУ в Запорізькій області оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, які він отримував на момент звільнення з військової служби, для проведення перерахунку основного розміру пенсії.
У листопаді 2020 року позивач отримав лист від ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно якого йому відмовлено у підготовці та направленні довідки, оскільки на це відсутні законні підстави.
В подальшому позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду, яким було задоволено позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання вчинити певні дій.
Позивач зазначає , що своїми діями ЗОТЦК протягом року змушує його звертатись за своїм правом, відстоювати, боротись з посадовими особами, яке держава йому повинна надавати відповідно до Закону.
Позивач не має можливості зараз повноцінно працювати, оскільки всі ці фактори позначились на його сні, останній рік він страждає на безсоння, на фоні чого виникають сильні головні болі. Це поставило позивача у незручне становище, оскільки він не може матеріально забезпечувати свою родину на тому ж рівні, який був в той час, оскільки більшу частину родинного доходу він повинен витрачати на послуги адвоката та на медикаменти, які на сьогоднішній день коштують дуже багато. Це додає йому багато неприємних відчуттів.
Зазначає, що він не може вести повноцінний образ життя. Постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості у почуттях страху. Все це постійно і негативно позначилося на його душевному стані. Він відчуває себе втраченим для суспільства та родини, оскільки не може допомогти своїй родині як матеріально так і морально. Він постійно знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості відновлення здоров`я не має і йому необхідно жити з усіма зазначеними хворобами та страхами за те, що він не може оформити достойний розмір пенсії.
Вищевказане заподіяло позивачу моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 5 000, 00 грн., виходячи із тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані унаслідок душевної травми за період тривалого листування.
Ураховуючи викладене, просить суд стягнути з Запорізького обласного територіального центру комплектації та соціальної підтримки на свою користь грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 5 000, 00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Марцих Я.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд повинен встановити, чи мали дії відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст.. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача – органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Марцих Я.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками, зазначеними позивачем у позові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду в справі № 280/7731/20 за позовом  ОСОБА_1 до Запорізького обласного територіального центру комплектації та соціальної підтримки, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, встановлено наступне.
ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою від 03.06.2020 про виготовлення та направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області довідки про розмір його грошового забезпечення, із зазначенням додаткових видів грошового забезпечення.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.06.2020 №1198/С позивача повідомлено про відсутність правових підстав для підготовки та видачі такої довідки, оскільки за вимогами Порядку №45 такі довідки надаються до ГУ ПФУ на підставі запиту стосовно осіб, пенсії яких підлягають перерахунку.
Не погоджуючись із діями ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Запорізького окружного адміністративного суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року визнано протиправною бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1  у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення станом на 05.03.2019, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії, для здійснення обчислення та перерахунку з 01.04.2019 основного розміру пенсії ОСОБА_1 ..
Зобов`язано Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 05.03.2019, із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії, для проведення з 01.04.2019 перерахунку основного розміру пенсії позивачу.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. 
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до положень ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Ураховуючи викладене, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1173 ЦК України.

Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Ураховуючи викладене, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.  Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

       Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 посилався на факт протиправної бездіяльності Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, встановленої судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Дослідивши наявні у справі докази, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем заявлених вимог за відсутності належних і достатніх доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями органу державної влади.

Позивач посилається на сам факт наявності рішення адміністративного суду, яким визнано протиправною бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1  у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, проте, будь-яких інших обставин, зокрема щодо заподіяння позивачу моральної шкоди, причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідача судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сам лише факт ухвалення вищевказаного рішення адміністративним судом не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачу моральної шкоди та не звільняє його від обов`язку надати докази на підтвердження наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, саме лише посилання позивача на те, що йому заподіяна моральна шкода, також не може бути підставою для задоволення позову без надання належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Твердження апеляційної скарги про те, що шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, а протиправність його дій та рішень презюмується, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки, як зазначалось, необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності.

Посилання в апеляційній скарзі на ч.2 ст. 77 КАС України, якою встановлено, що протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, є безпідставним в межах розгляду цієї цивільної справи.

       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на ст.. 23, 1167 ЦК України як на правову підставу відшкодування моральної шкоди, проте, судом враховано зміст указаних норм, та відмовлено у зв`язку з недоведенням факту завдання позивачеві такої шкоди.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору правильно дійшов висновку щодо недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки в задоволенні позову відмовлено, то на підставі п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача, тому витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Марцих Ярослава Олександровичазалишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 рокув цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 червня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова