ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/31204/20                                                                      Головуючий у 1 інстанції: Качур І.А.
                                                                                      Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
            Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                           Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                             Кобаля М.І.
                                                                        Коротких А.Ю.
За участю секретаря                                      Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)   на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору;
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору;
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року про відкриття виконавчого провадження.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору; Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору; Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року про відкриття виконавчого провадження.
Не погодившись з рішенням суду, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є належним відповідачем у справі. Також, апелянт зазначає, що позивачем при зверненні до суду з позовною заявою був сплачений судовий збір у меншому розмірі, ніж розмір, визначений Законом України «Про судовий збір». Крім того, апелянт стверджує, що боржник був обізнаний про рішення суду, натомість, жодних дій для його самостійного виконання не вчинив. 
19 травня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Вищевказане клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено.
28 травня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконанні у Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві перебував виконавчий лист № 761/9731/14-ц, виданий 16.10.2014 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , солідарно, на користь ПАТ Банк "Фінанси та Кредит" заборгованість у розмірі 3 380 818,81 грн. (Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 45721885 від 08.12.2014 року).
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору при примусовому виконанні виконавчого листа № 761/9731/14-ц, виданого 16.10.2014 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , солідарно користь ПАТ Банк "Фінанси та Кредит" заборгованість у розмірі 3 380 818,81 грн., постановлено стягнути із боржника - ОСОБА_1 , виконавчий збір у розмірі 338 257,48 грн.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого Максима Глібовича від 08.10.2020 року про заміну сторони виконавчого провадження замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" на його правонаступника -Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест".
19 жовтня 2020 року до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)   надійшла письмова заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест" про повернення виконавчого документу без виконання.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого Максима Глібовича ВП № 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору при примусовому виконанні виконавчого листа № 761/9731/14-ц, виданого 16.10.2014 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , солідарно, на користь ПАТ Банк "Фінанси та Кредит" заборгованість у розмірі 3380818,81 грн., постановлено стягнути із боржника - ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 338 257,48 грн.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого Максима Глібовича ВП № 45721885 від 02.11.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу виконавчий лист № 761/9731/14-ц, виданий 16.10.2014 року Шевченківським районним судом міста Києва, повернуто стягувачу без виконання.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року відкрито виконавче провадження ВП №63504542 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 338 257,48 грн. на користь Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі постанови про стягнення виконавчого збору № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року. 
Не погоджуючись із постановами відповідача про стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (набув чинності 05 жовтня 2016 року, далі - Закон № 1404-VІІІ).
За приписами частини 1 статті 1 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП №45721885 від 10 квітня 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно п. 7 Розділу XIII Закону України № 1404-VIII, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі здійснюються відповідно до цього Закону.
Колегія суддів зазначає, що до набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).
Оскільки, виконання постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № АСВП 45721885 від 10 квітня 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору було розпочато до набрання чинності Законом №1404-VІІІ, тому, виконавчі дії щодо виконання вказаної постанови підлягають завершенню в порядку, визначеному Законом №606-XIV.
Частиною 1 статті 17 Закону № 606-XIV визначено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених  цим Законом.
В силу пункту 7 частини 2 статті 17 Закону № 606-XIV, відповідно  до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору.
За приписами частини 1 статті 28 Закону № 606-XIV, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк,  встановлений  частиною  другою  статті 25 цього Закону для самостійного  його  виконання,  постановою  державного виконавця з  боржника  стягується  виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що  підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що  підлягає  передачі  стягувачу за виконавчим документом.
Статтею 18 Закону № 606-XIV передбачено вимоги до виконавчого документа.
У відповідності до частини 1 зазначеної статті, виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувач та боржника (для фізичних  осіб  - платників податків) або номер і  серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти  примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження  майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012  року № 512/5 затверджена Інструкція з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція № 512/5).
Пунктом 1.5.1 Інструкції № 512/5 передбачено, що постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити: 
а) вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене; 
б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову);
в) резолютивну частину із зазначенням: прийнятого рішення державного виконавця; прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови; строку і порядку оскарження постанови;
г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами;
ґ) постанова складається і підписується державним виконавцем у необхідній кількості примірників (копій), один з яких (оригінал) залишається у виконавчому провадженні, а інші (копії) направляються за належністю і у випадках, встановлених Законом або цією Інструкцією, затверджуються начальником відділу або його заступником та скріплюються печаткою;
д) у разі якщо постанова державного виконавця є виконавчим документом, вона повинна відповідати вимогам до виконавчого документа, визначеним статтею 18 Закону.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, оскаржувана постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору не відповідає вищезазначеним нормам, зокрема, у вступній частині постанови не зазначено найменування органу ДВС, прізвище та ініціали посадової особи, що її видала (прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову); не зазначено найменування стягувача, його місцезнаходження, ідентифікаційний код стягувача, рахунки стягувача; не зазначена дата набрання законної (юридичної) сили; не зазначено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що Інструкція  про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5, втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції № 512/5 від 02.04.2012 року, а тому, не підлягає застосування до спірних відносин, однак, дані обставини не спростовують висновок суду першої інстанції про невідповідність постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 45721885 від 10.04.2015 року вимогам Закону № 606-XIV та Інструкції № 512/5.
Відповідно до частини 3 статті 28 Закону № 606-XIV, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого  документа державному виконавцеві  виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Пунктом 3.7.1 Інструкції № 512/5 визначено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.
Матеріали справи свідчать, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №           5721885 прийнята державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Бялим М.Г. 08 грудня 2014 року та в ній встановлено боржнику семиденний термін з моменту винесення постанови для добровільного виконання рішення (а.с. 48).
Однак, оскаржувана постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві  про стягнення з боржника виконавчого збору  ВП №45721885 прийнята 10 квітня 2015 року, тобто, з порушенням процедури, передбаченої Законом №606-XIV та Інструкції №512/5, зокрема, поза межами встановленого для її винесення строку (а.с. 27).
Згідно п. 1.12. Інструкції № 512/5, основною інформацію базою про здійснені виконавчі дії є Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (Єдиний реєстр).
Пунктами 1.12.1-1.12.2 Інструкції №512/5 передбачено, що відомості вносяться до Єдиного реєстру державним виконавцем одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія.
У разі здійснення виконавчої дії за межами органу ДВС відомості про таку дію вносяться до Єдиного реєстру протягом двох робочих днів після її проведення або надходження повідомлення про її проведення.
У відповідності до п. 1.12.3 Інструкції №512/5, постанови державного виконавця, а також інші документи виконавчого провадження (крім актів, що складаються за місцем проведення виконавчих дій) складаються за допомогою програмних засобів Єдиного реєстру.
Як було вищезазначено, оскаржувана постанова про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №45721885 прийнята 10 квітня 2015 року. Разом з цим, як вбачається з Витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження, дана постанова датована 14 квітня 2015 року, що вказує на те, що вона складена не за допомогою програмних засобів Єдиного  реєстру виконавчих проваджень (а.с. 36).
Частиною 1 статті 31 Закону № 606-XIV передбачено, що копії  постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний  виконавець зобов`язаний  довести до відома сторін  та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження  або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною  у виконавчому документі.
Аналогічна за змістом норма, також, закріплена у пункті 3.20 Інструкції №512/5.
За приписами ч. 5 ст. 25 Закону України № 606-XIV, копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 606-XIV, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Згідно частини 1 статті 28 Закону № 606-XIV, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконався з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 24 лютого 2021 року у справі № 120/89/19-а та від 14 листопада 2019 року у справі №808/2840/16 зазначив наступне: «...чинним законодавством на державного виконавця покладено обов`язок надіслати постанову про відкриття виконавчого провадження саме рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Це зумовлено тим, що сторона виконавчого провадження має право знати про дії, що вчиняються державним виконавцем під час виконання функцій покладених Законом на останніх. Така вимога Закону обумовлена, зокрема, тим, що для вчинення добровільного виконання рішення суду боржнику необхідно знати про строки, протягом яких він може виконати зобов`язання добровільно, не чекаючи при цьому вжиття виконавцем заходів щодо стягнення у примусовому порядку».
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду 14  листопада 2019 року у справі №808/2840/16, від 08 листопада 2019 року у справі №640/19510/16-а, від 07 лютого 2018 року у справі №  810/5107/14, від 10 травня 2018 року у справі №826/4030/16.
Колегія суддів наголошує на тому, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів надсилання відповідачем, ані постанови про відкриття виконавчого провадження від 08 грудня 2014 року, ані оскаржуваної постанови від 10 квітня 2015 року, що є порушенням норм Закону України "Про виконавче провадження".
Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що ненаправлення постанови про відкриття виконавчого провадження є обставиною, що створює перешкоди чи позбавляє боржника можливості добровільно виконати рішення суду на будь-якій стадії виконавчого провадження та подати державному виконавцю докази такого виконання.
Доводи апелянта про те, що боржник був обізнаний про рішення суду, натомість жодних дій для його самостійного виконання не вчинив, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на вищезазначене.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві  ВП №45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору є такою, що не відповідає приписам законодавства та що підлягає скасуванню.
Щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ВП №45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору розпочато на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 10 квітня 2015 року, тобто, під час дії Закону № 606-XIV.
Відповідно до частини 8 статті 28 Закону № 606-XIV, враховуючи вимоги п. 6, 7 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII, у  разі  завершення  виконавчого  провадження  з підстав, передбачених  пунктом  1  частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини  першої  статті  49  цього Закону, якщо виконавчий збір не  стягнуто,  державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після   завершення  (закінчення)  такого  виконавчого  провадження відкриває   виконавче  провадження  за  постановою  про  стягнення виконавчого збору.
Матеріали справи свідчать, що на момент прийняття постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ВП №45721885 від 02.11.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу виконавчий збір, на підставі постанови від 10 квітня 2015 року, не стягнуто.
Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що виконавець на наступний робочий день після прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, тобто, 03 листопада 2020 року мав відкрити виконавче провадження саме на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 10 квітня 2015 року, як виконавчого документу, а не приймати новий виконавчий документ - оскаржену постанову від 02 листопада 2020 року, враховуючи, що в межах виконавчого провадження  ВП №45721885 вже приймалась постанова про стягнення виконавчого збору від 10.04.2015 року.
Вказане свідчить про неправомірність прийняття постанови від 02 листопада 2020 року про повторне стягнення виконавчого збору, оскільки, відповідачем залишено поза увагою, що в межах цього виконавчого провадження (ВП №45721885) приймалась постанова про стягнення виконавчого збору від 10 квітня 2015 року.
Водночас, повторне винесення постанови про стягнення виконавчого збору та подвійне стягнення виконавчого збору Законом України  не передбачено.
Частиною 3 статті 40 Закону №1404-VІІІ передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі №580/1328/19 зазначив наступне: «…Законом чітко визначений правовий порядок винесення відповідних постанов, а саме постанові про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про закінчення виконавчого провадження. При чому постанова про виконавчий збір приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення такого провадження».
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Реєстру виконавчих проваджень АСВП № 45721885 за порядковим номером 13 зазначено назву прийнятої постанови - Постанова про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року. При цьому, під наступним порядковим номером 14 зазначено назву прийнятої постанови - Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 02.11.2020 року.
Вищевказане свідчить, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 02 листопада 2020 року (порядковий номер  в АСВП 13) прийнята раніше ніж постанова про повернення виконавчого документу стягувачу (порядковий номер  в АСВП 14).
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору не було дотримано положень ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, оскільки, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року винесена за відсутності постанови про повернення виконавчого документу, що суперечить ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 02.10.2019 року у справі № 821/1109/17, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, дане судове рішення прийнято Верховним Судом за інших обставин справи та правовідносин.
Згідно частини 6 статті 26 Закону № 1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до матеріалів виконавчого провадження, постанову про стягнення виконавчого збору ВП №45721885 державним виконавцем винесено 02 листопада 2020 року, разом з тим, постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №63504542 державним виконавцем винесено 04 листопада 2020 року, тобто, з порушенням строку, визначеного частиною 6 статті 26 Закону № 1404-VIII.
Оскільки, підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №63504542 від 04.11.2020 року є постанова про стягнення виконавчого збору ВП №45721885 від 02.11.2020 року, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року про відкриття виконавчого провадження.
Щодо  доводів  апелянта про те, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є належним відповідачем у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до Положення про Державну виконавчу службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 02 липня 2014 року, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.
З 07 квітня 2015 року зазначене Положення втратило чинність, у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 31 березня 2015 року, якою погоджено пропозицію Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17, ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності. Крім того, пунктом 2 встановлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.
В силу положень статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VІІІ, систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.
Наказом Міністерства юстиції від 20 квітня 2016 року № 1183/5 затверджено Типове положення про управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.
За приписами пункту 1 зазначеного Типового положення (чинного на час звернення позивача до суду), Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - Управління) є територіальним органом державної виконавчої служби, входить до системи органів Міністерства юстиції України як структурний підрозділ міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - міжрегіональне управління юстиції) та є підзвітним і підконтрольним Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Оскільки, Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) є структурним підрозділом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), доводи апелянта про неналежність відповідача, колегія суддів вважає необґрунтованими.
З приводу посилання апелянта на те, що позивачем при зверненні до суду з позовною заявою був сплачений судовий збір у меншому розмірі, ніж розмір, визначений Законом України «Про судовий збір», слід зазначити наступне.
На переконання колегії суддів, вказана обставина не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. При цьому, відповідач не був позбавлений можливості послатися на вказану обставину в суді першої інстанції до моменту винесення рішення по суті.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). 
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені  статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                               Вівдиченко Т.Р.
          
 Судді                                                                                                     Кобаль М.І.
                                                                                                  
                                                                                                          Коротких А.Ю.