Справа № 161/6627/20 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/354/21  Категорія: 8 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
31 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Данилюк В. А., Осіпука В. В., 
з участю секретаря – Губарик К. А.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідачів – Мозольської О. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Тамара Іванівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільним майном, визнання права власності на частку у спільному майні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_7 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2020 року,
                                        В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її цивільний чоловік ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким вони із 28 липня 2003 року проживали однією сім`єю, вели спільний побут та господарство, фактично мали права і обов`язки подружжя. У них були повноцінні сімейні відносини, але шлюб не був офіційно зареєстрований. Дітей у них не було та в іншому зареєстрованому шлюбі вони не перебували. 
Позивач зазначала, що вона та її цивільний чоловік вирішили проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності. 29 січня 2004 року Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі – КП «ВОБТІ») було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я її цивільного чоловіка ОСОБА_8 , яку пізніше вони спільно передали у користування (2006 році) її сину ОСОБА_3 , який по даний час у ній проживає. У жовтні 2019 року відповідач ОСОБА_4 – дочка ОСОБА_8 оформила на себе спірну квартиру, зареєструвала своє та своєї доньки місце проживання, будучи достеменно обізнаною про те, що квартира набута її батьком у цивільному шлюбі з нею - ОСОБА_1 та тим, що таку квартиру займає її син ОСОБА_3 для проживання власної сім`ї. За час її спільного проживання із ОСОБА_8 , останній з 2002 року ніде не працював та протягом перших п`яти років не отримував жодних доходів, а з 2008 року йому призначили пенсію за віком. Основну частину доходу їхньої сім`ї отримувала вона, працюючи поштаркою до 2015 року. Разом з тим, після смерті ОСОБА_8 , усіма питаннями щодо поховання померлого та організацією поминальних обрядів займалась сама вона із своїми синами. ОСОБА_8 поховали в с. Словатичі Ківерцівського р-ну Волинської області де вони спільно проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. Заповіту цивільний чоловік їй не залишав. 
Вказувала, що після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належну йому на час смерті зазначену квартиру. 24 вересня 2019 року нею було подано заяву до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т. І. про прийняття спадщини за законом, на що вона отримала відмову від нотаріуса. Нотаріус у своїй відмові зазначив, що у даному випадку відсутні законні підстави вважати її спадкоємцем, оскільки відсутні будь-які документи, які підтверджують факт родинних та інших відносин між ними. Вказала, що дочка померлого ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_8 з урахуванням 2/3 часток від яких відмовилися сини спадкодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
Вважає, що приватний нотаріус видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину на всю квартиру, тобто без врахування її 1/2 частки у майні (квартирі), набутому за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 .
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 2003 по 2019 роки, визнати нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , їх спільним майном, визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири та стягнути з відповідачів на її користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_7 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що права позивача ОСОБА_1 на спільно придбану квартиру за час проживання однією сім`єю виникли після набрання чинності СК України, то на дані правовідносини розповсюджується його норми, а тому встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу, а також визнання майна спільною сумісною власністю подружжя є можливим. Крім того, додана до матеріалів справи довідка Виконкому міської ради Ківерцівського району Волинської області Суського старостинського округу підтверджує факт проживання однією сім`єю і ведення спільного господарства, а зазначені у ній відомості підтверджуються показаннями свідків і у своїй сукупності свідчать про доведеність таких фактів. Суд також не дослідив тієї обставини, що оплата комунальних послуг хоча й здійснювалася від імені ОСОБА_8 , бо усі особові рахунки оформлені саме на нього проте такі платежі здійснювалися саме позивачем ОСОБА_1 від імені ОСОБА_8 та за власні кошти. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову. 
Відзиви на апеляційну скаргу відповідачами та третіми особами не подавалися.
Заслухавши пояснення позивача, її представника, а також представника відповідачів, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується постановою Волинського апеляційного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року у цивільній справі № 158/3049/19 (а.с.14-19).
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З наданої позивачем ОСОБА_1 довідки № 541, виданої 24 травня 2019 року Суським старостинським округом Ківерцівської міської ради вбачається, що померлий ОСОБА_8 із 2003 по 2019 роки до дня смерті проживав разом і вів спільне господарство з ОСОБА_1 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).
24 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 подала заяву до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т. І. про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_8 , на яку отримала відмову (а.с.22, 27-28). У своїй відмові нотаріус зазначив, що у даному випадку відсутні законні підстави вважати заявницю спадкоємцем, оскільки відсутні будь-які документи, які підтверджують факт родинних та інших відносин між ними.
Судом з показань допитаних у якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також встановлено, що померлий 09 квітня 2019 року ОСОБА_8 переїхав проживати в с. Словатичі Ківерцівського р-ну лише в 2005 році, а про існування позивачки ОСОБА_1 їм стало відомо лише у 2007-2008 роках. Зазначили, що відносини, які склалися між позивачкою та ОСОБА_8 не мали стійких ознак, притаманних сім`ї.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є цивільною дружиною ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2003 року по 2019 рік, у зв`язку з чим також є спадкоємцем першої черги за законом після його смерті. У зв`язку з цим вважає, що після встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 2003 по 2019 роки, будуть наявні підстави для визнання нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_2 , їх спільним майном та підставою для визнання за нею права власності на 1/2 частку вказаної квартири.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене в ст. 74 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 1 січня 2004 року законом не передбачено.
Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 1 ст. 36 СК України)
Статтею 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Отже, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Проте, як встановлено судом першої інстанції, позивач не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що її спільне проживання та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 розпочалося із 2003 року. 
Крім того, факт спільного поживання позивача та ОСОБА_8 , на який покликається остання, не може бути достатнім доказом набуття майна у спільну сумісну власність подружжя. Для виникнення правового режиму майна спільної сумісної власності подружжя необхідна сукупність певних фактів, зокрема: наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, тощо.
Про це вказує Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року (справа № 546/912/16-ц), у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 та у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, відмовляючи у встановленні факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.
Суд обґрунтовано не прийняв до уваги вищезгадану довідку № 541, видану 24 травня 2019 року Суським старостинським округом Ківерцівської міської ради, оскільки згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц та у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17), будь-яка довідка чи акт про спільне проживання не може бути доказом спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.
Не є й такими що підтверджують факт спільного проживання надані позивачем ОСОБА_1 квитанції про оплату комунальних послуг, які надавалися у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки усі вони були сплачені від імені ОСОБА_8 , а наявність вказаних квитанцій у позивача не підтверджує факту її проживання з ОСОБА_8 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Слід також зазначити, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. 
Наведене свідчить, що спірна квартира належала померлому ОСОБА_8 , який брав участь у приватизації, на праві особистої приватної власності, оскільки була приватизована ним 29 січня 2004 року (зареєстровано право власності), що свідчить про те, що вона не може визнаватися (вважатися) спільною сумісною власністю подружжя, навіть за умови довдення позивачем факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 01 січня 2004 року по 2019 роки.
Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що позивач ОСОБА_1 у відповідності до ст. 81 ЦПК України не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту її спільного проживання із померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 в період з 01 січня 2004 року по 2019 роки, ведення ними спільного господарства та у чому саме таке полягало, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю, суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку, що підстави для задоволення пред`явленого ОСОБА_1 позову відсутні.
Періодичне чи тимчасове проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_8 в певний період часу, що визнавалося відповідачами, не підтверджує тієї обставини, що вони у зазначений період проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки наявні у справі докази безумовно підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 із померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , що є підставою для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 її частину, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються встановленими у справі обставинами та вищенаведеними висновками суду першої інстанції.
Отже, наведені представником позивача в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: