КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 752/12240/19                                                Головуючий 1 інстанція -Шевченко Т.М.   
Провадження № 22-ц/824/3241/2021                       Доповідач 2 інстанція    - Суханова  Є.М.

 
                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
 
19 травня 2021  року                                                                 м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                 Суханової Є.М.,
            суддів:                                     Сержанюка А.С., Сушко Л.П.,
            за участю секретаря:             Карпенка В.Р.
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1  на рішення  Голосіївського районного суду м. Києва від  05 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна, про визнання недійсним договору дарування та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна, про визнання права власності на квартиру,-
 
                                                       ВСТАНОВИЛА:
У  червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна, про визнання недійсним договору дарування.
Свої вимоги мотивувала тим, що  ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року визначено частку майна боржника ОСОБА_4 у розмірі Ѕ  частини у спільному з ОСОБА_2 майні, яким є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 Зазначила, що 1 березня 2019 року ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі своєю матір`ю ОСОБА_3 . 
Позивач стверджує, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були належним чином повідомлені Солом`янським районним судом м. Києва про розгляд подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у спільному майні, що вбачається з ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року, відтак, на думку позивача, укладення оспорюваного договору дарування було вчинено з метою ухилення боржника ОСОБА_4 від виконання рішення суду про стягнення з останнього грошових коштів, з шляхом неможливості звернення стягнення на належне йому майно. 
Просила: визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 1 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. за реєстровим номером 434; скасувати право власності ОСОБА_3 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; відновити становище, яке існувало до порушення; визначити частку відповідача ОСОБА_4 у розмірі Ѕ  частини у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити дії ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по зловживанню правом реєстрації за місцем проживання або перебування ОСОБА_5 , шляхом встановлення заборони реєстрації за місцем проживання або перебування малолітніх або неповнолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_1 .
В подальшому 29 серпня 2019 року, ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічноюпозовною заявою про визнання права власності на квартиру, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 (а.с. 50)
У поданому зустрічному позові ОСОБА_3 просить визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що у зв`язку із погіршенням відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , з метою забезпечення своєї доньки ОСОБА_2 з онукою окремим від ОСОБА_4 житлом, надала у позику своїй доньці ОСОБА_2 грошові кошти на придбання вказаної вище квартири, що стверджується відповідною розпискою, однак у подальшому внаслідок неможливості повернути позику, ОСОБА_2 подарувала зазначену квартиру на користь матері ОСОБА_3 .
Рішенням  Голосіївського районного суду м. Києва від  05 серпня 2020 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову   ОСОБА_3 , - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Воінова Олега Володимировича  подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалась на те, що  судом першої інстанції не надано  правової оцінки тому, що відповідачу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та третій особі нотаріусу Тетерській О.Ю. було відомо, що на все майно ОСОБА_4 накладено арешт, що частка ОСОБА_4 станом на час укладення договору дарування вже була визначена як Ѕ частина, окрім того Ухвалою Солом`янського районного суду від 19.02.2019 року, яка набрала законної сили 07.03.2019 року, що цей правочин не передбачав і не мав на меті настання реальних наслідків, що частка ОСОБА_4 в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; є єдиним його останнім майном, а укладання договору порушує права позивача та стягувача у виконавчому провадженні ОСОБА_1 .
Вказує, що станом на 01.06.2020 року у боржника ОСОБА_4 відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення,  сума боргу становить 289 549,71 грн.
  Вважає, що її права як позивача та стягувача по виконавчому провадженню на звернення стягнення при виконанні судового рішення є порушеними внаслідок укладання договору дарування квартири, оскільки  укладання цього договору та перехід права власності до іншої особи унеможливлює звернення стягнення на частку боржника у спільному майні, а відповідач ОСОБА_4 заборону на відчуження арештованого майна, надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 , теж саме порушення її прав є підставою визнання недійсним договору дарування квартири у відповідності до ч.3 ст. 2015 ЦК України.
         Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
         Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
        За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
   Судом першої  та апеляційної інстанції було встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, постановленим у цивільній справі № 760/7570/16-ц, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 141458,17 грн. заборгованості та 6890 грн. судового збору.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. від 09.01.2018 року відкрито виконавче провадження ВП № 55495094 на підставі виконавчого документу № 760/7570/16-ц, виданого 11.12.2017 року Солом`янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 1 141 458,17 грн.
Встановлено, що увересні 2018 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з поданням про визначення частки майна ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 , у розмірі Ѕ  частки.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року вказане подання задоволено, визначено частку майна боржника ОСОБА_4 у спільному майні, а саме - в квартирі АДРЕСА_2 , як Ѕ частини.
В подальшому постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року, а подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. про визначення частки майна боржника залишено без задоволення.
Також встановлено, що 1 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. за реєстровим номером 434, відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_2 .
Так, 1 березня 2019 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , індексний номер 45764941, що стверджується даними витягу від 05.04.2019 року № 162492353.
Відмовляючи у задоволені первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову   ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, що при укладенні оспорюваного договору дарування відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно та нерозумно, зокрема саме, свідомо безоплатно відчуживши вартісне майно, за рахунок якого могло бути виконане боргове зобов`язання відповідача ОСОБА_4 перед кредитором ОСОБА_1 та щодо зустрічного позову   ОСОБА_3 , про визнання права власності на квартиру на,  яку проведено державну реєстрацію права власності, та, яка  на час розгляду справи судом першої інстанції не скасована та є чинною.
З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.
Відповідно до ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Таку  правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Як вбачається з матеріалів справи, що  позивач за первісним позовом звертаючись до суду з позовом  стверджувала, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були належним чином повідомлені Солом`янським районним судом м. Києва про розгляд подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у спільному майні, а, відтак, на її думку, укладення оспорюваного договору дарування було вчинено з метою ухилення боржника ОСОБА_4 від виконання рішення суду про стягнення з останнього грошових коштів, з шляхом неможливості звернення стягнення на належне йому майно. Відтак, наявні передбачені ст.ст. 203 ч. 1, 215 ч. 1 ЦК України підстави для визнання судом недійсним договору дарування квартири.
Однак, колегія  суддів ставиться критично до даних тверджень, так, як ні суду першої інстанції ні колегії суддів, позивачем ОСОБА_1 , не надано доказів, окрім копії ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року, які б стверджували факт обізнаності ОСОБА_2 про розгляд судом питання щодо визначення частки боржника ОСОБА_4 у нерухомому майні, яким є квартира АДРЕСА_2 .
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Доводи апеляційної скарги,  ОСОБА_1 , про те, що  її права як позивача та стягувача по виконавчому провадженню на звернення стягнення при виконанні судового рішення є порушеними внаслідок укладання договору дарування квартири, оскільки  відповідачу ОСОБА_2 було відомо, що на все майно ОСОБА_4 накладено арешт, що частка ОСОБА_4 станом на час укладення договору дарування вже була визначена як Ѕ частин, колегія суддів ставиться критично, так як жодного доказу на обґрунтування таких доводів матеріали справи не містять, натоміть такі доводи зводяться до переоцінки доводів та висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Водночас, колегія суддів погоджується з правильним висновок суду першої інстанції, щодо того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, що при укладенні оспорюваного договору дарування відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно та нерозумно, зокрема саме, свідомо безоплатно відчуживши вартісне майно, за рахунок якого могло бути виконане боргове зобов`язання відповідача ОСОБА_4 перед кредитором  ОСОБА_1 та щодо зустрічного позову   ОСОБА_3 , про визнання права власності на квартиру на,  яку проведено державну реєстрацію права власності, та, яка  на час розгляду справи судом першої інстанції не скасована та є чинною.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість  рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.
Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до вимог  ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
                                                   ПОСТАНОВИЛА:                                                                                                                      
Апеляційну скаргу ОСОБА_1    залишити без задоволення.
         Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від  05 серпня 2020  року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.
             Головуючий:                                        Є.М. Суханова
                    Судді:                                                  А.С. Сержанюк
                                            Л.П. Сушко