Єдиний унікальний номер 233/4350/20 
Номер провадження 22-ц/804/1044/21        

Номер провадження 22-ц/804/1044/21                     

  П О С Т А Н О В А
  І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

14  квітня 2021 року                                    Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                                      судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                                      суддів: Гапонова А.В., Никифоряк Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Мартишевої Т.О. у м. Костянтинівка Донецької області, повний текст складено 28 січня 2021 року) у цивільній справі №233/4350/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

  У вересні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду  із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що згідно із заявою б/н від 02.12.2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, який у подальшому збільшено до 20 000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.
В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у  зв`язку з чим станом на 28.07.2020 року має заборгованість в розмірі 67 814,39 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту – 45 980,13 грн., заборгованість за простроченими відсотками – 2 592,42 грн.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 – 19 241,84 грн. 
      Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором  від 02.12.2013 року у розмірі 67 814,39 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн.
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 28 січня 2021 року позовні вимоги    задоволені частково: стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20 000,00 грн., а також понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 619,93 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції  в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення боргу за тілом  кредиту в розмірі 25 980,13 грн., заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 2 592,42 грн, заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити частину цих позовних вимог, а також стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неповноту в дослідженні письмових доказів, що мають значення для справи.
Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 уклав кредитний договір  шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої позивачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку. При цьому звертає увагу, що в анкеті-заяві ОСОБА_1 погоджується із тим, що він ознайомлений з Умовами та правилами, Тарифами банку та в подальшому зобов`язується самостійно ознайомлюватись із ними на сайті Банку. Крім того відповідачем не заперечувались такі умови договору. Також звертає увагу, що до матеріалів справи надана редакція Умов та правил надання банківських послуг з Тарифами, що діяли на час підписання відповідачем заяви та були затверджені Наказом від 08.10.2013 року, який також наявний у матеріалах справи. Тому позивач вважає, що суд повинен відступити від правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі №342/180/17-ц та визнати,що зазначені умови та правила є складовою частиною кредитного договору, як погоджені між сторонами у належний спосіб.   
     Користування картковим рахунком, відповідно до виписки по ньому, свідчить про отримання кредитної картки відповідачем та прийняття  ним умов кредитного договору, а також наявність між сторонами кредитно-договірних зобов`язань. При цьому звертає увагу, що матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту, підписаний ОСОБА_1 , в якому визначені основні умови кредитування .
Також вважає, що відповідач, як власник карткового рахунку, який активно користується кредитними коштами, зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, що може призвести до збільшення заборгованості за кредитом понад встановлений ліміт.
Враховуючи те, що розрахунок заборгованості не спростовано, доказів повернення кредиту матеріали справи не містять, а відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту та анкету-заяву, суд першої інстанції неправильно відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 67814, 39 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до положень статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кошти та зобов`язувався повернути їх банку, однак в укладеному договорі (заяві-анкеті) не зазначено строку їх повернення (користування ними). Крім того банком не були запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, а в анкеті-заяві відсутні домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, а нарахування процентів на підставі ст. 625 ЦК України є неможливим у зв`язку із закінченням дії кредитної картки аж у вересні 2021 року. Однак, враховуючи фактично отримані та використовувані позичальником кошти і в добровільному порядку не повернуті позивачу, підлягають стягненню на користь останнього із відповідача в межах погодженого кредитного ліміту.
Зазначений висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду  від  03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, яка відповідно до ст. ч. 4 ст. 263 ЦПК України. є обов`язковою для застосування та не має підстав для відступу від неї, враховуючи обставин справи.
Судом першої інстанції встановлено, що 02.12.2013 року АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір із ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погоджується з його умовами.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, а також виписку за договором №б/н  станом на 30 липня 2020 року, 08 грудня 2020 року (а.с.17-52, 60-61, 85-87, 94-96).
28 лютого 2018 року кредитодавцем та ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту, тип кредитного продукту – «Універсальна», «Універсальна ГОЛД» (а.с. 15-18), у якому наведені основні умови кредитування та орієнтовна загальна вартість кредиту: тип кредиту – відновлювальна кредитна лінія, шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці; сума/ліміт кредиту – «Універсальна» до 50 000 грн., «Універсальна ГОЛД» до 75 000 грн; строк кредитування – до 240 місяців; процентна ставка у межах пільгового періоду – 0,01% річних, за межами пільгового періоду - Універсальна» 43,2 % річних, «Універсальна ГОЛД» - 42% річних; тип – фіксована; а також порядок повернення кредиту – щомісяця до 25 числа поточного місяця 5% від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 100 грн., тощо. 
Як зазначено у даному паспорті споживчого кредиту, умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Дата надання інформації – 28 лютого 2018 року. Ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 15 березня 2018 року,тобто фактично на півмісяця (а.с.16 зворот). 
Згідно із довідкою АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 за кредитним договором 28.02.2018 року  була відкрита кредитна картка № НОМЕР_1 терміном дії до вересня 2021 року.
Відповідно до довідки позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 28 лютого 2018 року мав місце старт карткового рахунку, встановлення кредитного ліміту– 20 000,00 грн; 28 лютого 2018 року– зміна кредитного ліміту (зменшення) – 0,00 грн.; 25 квітня 2018 року – зміна кредитного ліміту (збільшення) - 20 000,00 грн.; 25 квітня 2018 року – зміна кредитного ліміту (зменшення) – 500,00 грн.; 15 листопада 2018 року – зміна кредитного ліміту (зменшення) – 0,00 грн. 
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором б/н від 02.12.2013 року станом на 28.07.2020 року складає 67814,39 грн., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі – 45 980,13 грн.,  заборгованість за простроченими відсотками – 2592,42 грн., заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України –19 241,84 грн..
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, в разі укладення  кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В анкеті-заяві підписаній, позичальником ОСОБА_1 02.12.2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того дана анкета-заява не відображає жодної інформації щодо умов, на яких їй надаються кретині кошти, їх суму та строки повернення. Однак у позовній заяві вказується сума отриманого позивачем кредиту у розмірі 20 000,00 грн.
Відповідно до ч.1 с. 77 ЦПК  України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК  України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може  ґрунтуватися на припущеннях.  
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Визначальним у даній категорії справ є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Таким чином, судом першої інстанції правильно враховано, що у заяві позичальника, підписаною відповідачем, відсутні умови договору про розмір відсоткової ставки, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Також судом першої інстанції встановлено, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які надані суду першої інстанції не визнаються відповідачем та не містять його особистого  підпису.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначені витяги, які містяться в матеріалах справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети ще в 2013 році. А отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки надані позивачем Умови  та Тарифи не містять підпису ОСОБА_1 .. 
Не є належним доказом ознайомлення відповідача з умовами кредитного договору через паспорт споживчого кредиту,оскільки застосування зазначених в паспорті умов буде залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Крім того,   інформація надана на 28 лютого 2018 року і зберігає чинність та є актуальною лише до 15 березня 2018 року,тобто фактично на півмісяця.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви позичальником 02.12.2013 року.
Висновки суду першої інстанції про те, що без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, відповідають нормам закону.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду, навіть враховуючи посилання Банку на наявну в матеріалах справи копію наказу щодо затвердження Умов та правил надання банківських послуг актуальних на час укладення із позивачем кредитного договору , оскільки останній  не містить підписів, назви організації та інших реквізитів документів відповідно до положень ДСТУ 4163-2003. 
Таким чином, надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг позичальником не підписані й оригінали цих документів кредитором відповідачеві передані не були, у зв`язку з чим їх не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору. Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг умов щодо пені та комісії, штрафу (фіксована складова), штрафу (процентна складова) також не містить. Документ, який би засвідчував отримання відповідачем під підпис пам`ятки, яка містить тарифи і основні умови кредитування, до суду  першої інстанції також не було надано. 
Як вже зазначалось вище у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Разом з тим, оскільки строк повернення відповідачем грошових коштів не було встановлено в анкеті-заяві, а відповідно до наданої позивачем довідки термін дії кредитної картки добігає кінця у вересні 2021 року, то вимоги банку у цій частині є передчасними.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог у частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно вимог ст. 625 ЦК України, за несвоєчасне погашення кредиту.
Отже, АТ КБ «Приват Банк» має право на стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку дії кредитної картки.
За змістом позовної заяви, вимоги про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України, пред`явлені станом на 31 серпня 2019 року, й матеріали справи не містять відомостей щодо того, в якому ж саме порядку заявлено ці вимоги - з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом, або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку діє кредитної картки.
За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення  позовних вимог в цій частині.
Що  стосується посилань позивача в апеляційній скарзі на копію доданого до позовної заяви паспорта споживчого кредиту, підписаного позичальником 28.02.2018 року слід зазначити наступне.
На момент підписання анкети-заяви відповідачем у 2013 році Закон України «Про споживче кредитування», яким закріплені положення щодо інституту паспорта споживчого кредиту ще не був прийнятий.
Натомість в редакції Закону України «Про споживче кредитування» дійсного на час наданого позивачем паспорта споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 статтею 9 закріплено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).
Паспорт споживчого кредиту, долучений стороною позивача до позовної заяви,  не може вважатися документом, який посвідчує конкретні умови, на яких в дійсності укладено договір кредиту, адже відповідна інформація є вимогою закону та покликана надати споживачу можливість до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення договору кредиту, в тому числі, з урахуванням обраного ним певного типу кредитування.
З урахуванням зазначеного, паспорт споживчого кредитування не може вважатися належним доказом на підтвердження позиції банку, оскільки не містить відомостей про обраний відповідачем тип кредитування та умови нарахування відсотків, оскільки містить інформацію, яка стосується як кредитної картки «Універсальна», так і кредитної картки «Універсальна ГОЛД».  
Таким чином, даний документ, не може слугувати належним доказом досягнення між сторонами кредитного договору конкретних умов стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою (до укладення договору кредиту) та містить два типи кредитного продукту без зазначення який саме з них обирає позичальник. Крім того, паспорт споживчого кредиту був підписаний ОСОБА_1 майже через п`ять років після підписання анкети-заяви у 2013 році.     
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по простроченими відсотками у розмірі 2 592,42 грн. та процентів за користування кредитом у порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 19 241,84 грн.
Обґрунтованим колегія суддів вважає і висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту  у розмірі 20000,00 грн. з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання  боржника виконати  обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Як встановлено вище та вбачається з матеріалів справи, а також підтверджується позивачем в апеляційній скарзі, сума кредитного ліміту встановленого ОСОБА_1 , складає 20 000,00 грн.
З виписки по рахунку та наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитною карткою, виданою 28.02.2018 року, знімав з неї кошти та періодично погашав заборгованість.
Натомість із розрахунку заборгованості вбачається, що сума неповернутого тіла кредиту в межах кредитного ліміту становить 20 000,00 грн, котра відповідачем не спростована.
Враховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому і вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника лише суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 20 000,00грн.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 67814,39 грн., що 

менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369,375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду  від 28 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: