Справа № 163/1330/19 	Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/542/21  Категорія: 10 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
31 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення юридичного факту, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_2 з 1983 року по 03 березня 1999 року перебував у зареєстрованому шлюбі. У 1992 році відповідачу ОСОБА_2 була виділена земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 . У цьому ж році на замовлення ОСОБА_2 був затверджений генеральний план забудови земельної ділянки. Будівництво будинку розпочали у 1992-1993 роках. Щоб мати кошти для будівництва будинку він постійно працював і отримував заробітну плату по 2000 рік. Після розірвання шлюбу у 1999 році, як і раніше, разом із сином продовжували проживати у належній їм усім на праві спільної сумісної власності квартирі по АДРЕСА_2 . У їх відносинах фактично нічого не змінилося: спільно вели господарство, мали спільний бюджет, разом виховували сина і про нього піклувались, витрачали спільно зароблені гроші на будівництво та облаштування будинку. 
Також зазначав, що з цією метою у 2002 році вони продали квартиру, у якій проживали, та відразу переселились у новозбудований будинок, у якому усі троє зареєструвались. Повністю будівництво було завершене у 2003 році. Продовжували у ньому проживати, як і раніше гроші заробляли для сім`ї поїздками у Республіку Польща. У 2008 році їх син помер. Разом з ОСОБА_2 вони організували поховання, поставили пам`ятник. У 2010 році зробили ремонт будинку, він постійно займався його благоустроєм, оскільки вважав будинок їх спільною власністю, побудованим за спільні кошти та спільними фізичними зусиллями. При цьому іншого житла у власності не мав і не має по цей час. Після смерті сина їх відносини погіршилися, між ними почастішали сварки, ОСОБА_2 виганяла його з будинку, чинила різного характеру перешкоди у доступі до будинку, через що у січні 2016 року він вимушений був залишити будинок і винаймати квартиру. Поділити будинок ОСОБА_2 відмовилась, заявивши, що він є її особистою власністю. В подальшому йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 26 лютого 2016 року продала спірний житловий будинок своїй матері - відповідачу по справі ОСОБА_5 , чим порушила його права як співвласника вказаного будинку.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_4 просив суд: встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу його і ОСОБА_2 , ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, придбання домоволодіння по АДРЕСА_1 , внаслідок спільної праці в період з 03 березня 2000 року по січень 2016 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності його і відповідача ОСОБА_2 житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 26 лютого 2016 року по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Каганюком О. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 264; визнати за ним право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .  
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, визнання за позивачем ОСОБА_4 права власності на 1/2 його частину та визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 26 лютого 2016 рокупо АДРЕСА_1 , є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам. В той же час, суд дійшов помилково висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності та необґрунтовано відмовив у позові з цієї підстави.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 , виходячи з таких мотивів.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем ОСОБА_4 позовні вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та визнання за ним права власності на 1/2 цього житлового будинку є підставними та відповідають встановленим у справі обставинам. Однак, оскільки позивач звернувся до суду із пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, суд відмовив у задоволенні позову з цієї підстави.
У частинах 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі у період з 18 лютого 1983 року по 03 березня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 29 грудня 1999 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .
В період шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7 , який мав інвалідність з дитинства та самостійно не пересувався.
Судом також встановлено, що рішенням Любомльської міської ради народних депутатів від 16 жовтня 1992 року № 535 відповідачу ОСОБА_2 було виділено у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності загальною площею 1 200 кв. м по АДРЕСА_1 .
В листопаді 1992 року на замовлення ОСОБА_2 був розроблений і затверджений проект забудови земельної ділянки індивідуальним жилим будинком.
У 2003 році на виділеній відповідачу ОСОБА_2 земельній ділянці був побудований житловий будинок, що підтверджується відомостями технічного паспорта від 27 серпня 2013 року.
Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване 26 березня 2014 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_2 .
Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 04 червня 1993 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 набули у власність в порядку приватизації державного житлового фонду квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в якій проживали до 2002 року та 25 грудня 2002 року відчужили цю квартиру, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.
З копії паспортів сторін серії НОМЕР_3, серії НОМЕР_4 встановлено, що у спірному будинку позивач ОСОБА_4 зареєстрований з 04 жовтня 2002 року, а відповідач ОСОБА_2 - з 04 жовтня 2003 року.
Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 червня 2018 року, позивач ОСОБА_4 жодного житла у власності не має.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 свої вимоги обґрунтовував тим, що після розірвання шлюбу він з відповідачем ОСОБА_2 продовжували спільно проживати як чоловік і дружина до січня 2016 року та упродовж усього цього періоду спільно заробляли кошти, мали спільний бюджет, побудували спірний будинок, турбувались про сина.
На час побудови спірного будинку у 2003 році діяв Кодекс про шлюб та сім`ю (далі - КпШС України).
За змістом ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
До сімейних правовідносин, які існували до набуття чинності Сімейним Кодексом України, тобто до 01 січня 2004 року, норми цього Кодексу застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Нормами діючого на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю було тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 22 КпШС України).
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.
Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, які викладені у постанові від 11 березня 2015 року у справі 6-211цс14 та Верховного Суду у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 377/228/19-ц, від 08 липня 2020 року у справі № 563/826/17-ц.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність позивачем тієї обставини, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі та під час проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, маючи спільний бюджет, у період з 1992 року по 2003 рік побудували спірний житловий будинок за рахунок спільних коштів і спільної праці, узгоджується  з дослідженими судом доказами по справі, яким суд дав правильну правову оцінку.
Виходячи з зазначених норм матеріального права, встановлених судом обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі та  позивачу належить на праві власності 1/2 частина спірного нерухомого майна. Правові підстави для  встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін по справі в період з 03 березня 2000 року по січень 2016 року відсутні. 
Рішення суду щодо мотивів з яких суд прийшов до такого висновку не оскаржується сторонами.
Судом також встановлено, що 26 лютого 2016 року спірний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами відповідач ОСОБА_2 шляхом укладення договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Каганюком О. Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 264, відчужила своїй матері - відповідачу по справі ОСОБА_5 .
Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є невідповідність його змісту цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Оскільки, як встановлено судом, спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є об`єктом права спільної сумісної власності сторін по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а позивач ОСОБА_4 , як співвласник вказаного нерухомого майна, не давав свою згоду на його відчуження і не уповноважував відповідача ОСОБА_2 на вчинення такого правочину, тому суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року суперечить вимогам ст. 369 ЦК України, а тому його необхідно визнати недійсним.
Вищенаведені висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним не оскаржується сторонами по справі.
Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_4 необхідно відмовити у зв`язку з тим, що він пропустив встановлений законом трирічний строк позовної давності. Саме із таким висновком суду і не погоджується апелянт.
Свій висновок щодо відмови у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності суд мотивував тим, що про порушення свого права ОСОБА_4 дізнався у березні 2016 році, оскільки звернувся до суду з аналогічним позовом, який згодом був залишений без розгляду, тоді як із цим позовом позивач звернувся до суду 12 липня 2019 року, тобто згідно із ст. 265 ЦК України із пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки такий строк сплив у березні 2019 року, а клопотання про поважність причин пропуску строку позовної давності позивач не заявляв.
Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони є помилковими.
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Так з матеріалів справи та долучених до апеляційної скарги доказів вбачається, що ОСОБА_4 26 березня 2016 року звернувся з аналогічним позовом до суду і 05 вересня 2016 року судом ухвалено рішення в справі №163/802/16-ц, яким встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_2 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 03 березня 2000 року по 14 грудня 2014 року, визнано нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 26 лютого 2016 року по АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Каганюком О. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 264, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 .
Рішення суду набрало законної сили 26 жовтня 2016 року.
На виконання рішення суду від 05 вересня 2016 року позивач зареєстрував за собою право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна і з цього часу вважав своє право власності захищеним.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року зазначені судові рішення були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
20 червня 2017 року справу прийнято до провадження іншим суддею, а 18 січня 2018 року постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Про порушення свого права позивач ОСОБА_4 дізнався після одержання у червні 2018 року ухвали Любомльського районного суду Волинської області від 14 травня 2018 року. Цією ухвалою суду допущено поворот виконання рішення Любомльського районного суду Волинської області від 05 вересня 2016 року у справі № 163/802/16-ц за аналогічним позовом ОСОБА_4 та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 житлового будинку по АДРЕСА_1 , проведену на підставі рішення Любомльського районного суду Волинської області від 05 вересня 2016 року у справі № 163/802/16-ц приватним нотаріусом Любомльського нотаріального округу Волинської області Каганюком О. Ю. 25 листопада 2016 року. На виконання вказаної ухвали суду про поворот виконання рішення приватним нотаріусом Любомльського нотаріального округу Волинської області Каганюком О. Ю., як державним реєстратором, 19 червня 2018 року було внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Отже, наведені вище обставини свідчать, що про порушення свого права позивач ОСОБА_4 дізнався у червні 2018 року (з дати внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування права власності на 1/2 частину спірного майна за ОСОБА_4 ), а із вказаним позовом до суду він звернувся 12 липня 2019 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності. 
Отже, висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності є неправильним.
Також, помилковими є висновки суду про те, що клопотання про поважність причин пропуску позовної давності для звернення до суду з цим позовом позивач та його представник не заявляли.
Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, яка регулює наслідки спливу позовної давності, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, як випливає із змісту ч. 5 ст. 267 ЦК України, визначення певних обставин поважними причинами пропущення позовної давності можливе і без відповідної заяви позивача та порушене право підлягає захисту.
Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 2607/12058/12.
Оцінюючи наведені вище обставини щодо скасування судового рішення за яким за позивачем визнано право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна з точки зору поважності причин пропущення позовної давності колегія суддів вважає, що оскільки касаційним судом було скасовано рішення суду, яким було захищене право позивача, як власника спірного майна, а позов було залишено без розгляду при повторному розгляді справи судом, то у суду першої інстанції були всі підстави для визнання цих обставин поважними причинами пропуску позовної давності.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити частково та визнати спірне нерухоме майно об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, визнати недійсним договір купівлі-продажу цього майна від 26 лютого 2016 року та визнати за позивачем право власності на 1/2 його частину.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                                   У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити частково.
Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року в цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 до ОСОБА_2 житловий будинок та господарські споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 від 26 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Каганюком О. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 264.
Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: