П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/6907/20	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
П`ятий  апеляційний адміністративний суд у складі колегії:    
доповідача - судді Стас Л.В.
суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.
за участю секретаря – Худика С.А. 
за участю представника апелянта – Мельник М.М.
за участю представника відповідача – Неруш А.Ю.
за участю представника третьої особи – Єрмоленка Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради,  Державної архітектурно - будівельної інспекції України, за участі третіх осіб без самостійних вимог, на стороні відповідача: Дочірнього підприємства “Інтергал-Буд” Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “Інтергал”, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, про визнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ: 

        ОСОБА_1 ( далі – позивач) звернулася з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради ( далі – відповідач - 1), Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради ( далі – відповідач - 2), Державної архітектурно - будівельної інспекції України ( далі – відповідач - 3) за участі третіх осіб без самостійних вимог, на стороні відповідача: Дочірнього підприємства “Інтергал-Буд” Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “Інтергал”, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, в якому просила: 
       - визнати протиправним та скасувати Рішення Одеської міської ради № 434 від 30.11.2017 року "Про призначення Управління інженерного захисту та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником робіт по укріпленню схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ої станції Великого Фонтану в місті Одесі". 
        - визнати протиправними та скасувати Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика) №01-06/10 від 29.01.2018 року.
        - визнати протиправним та скасувати Дозвіл на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 від 12.10.2018 року.

      В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що на території 13 станції Великого Фонтану (біля концертного майданчика) проводяться будівельні роботи з прокладання дороги (ширина 7-7,6 м., довжина 687,3 м.) під виглядом укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів. Проведення вказаних будівельних робіт ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал” наносить невідворотну шкоду екосистемі узбережжя м. Одеси та навколишньому середовищу, ставить під загрозу життя місцевих жителів. Позивач також вказав, що Рішення Одеської міської ради № 434 від 30.11.2017 року є протиправним, оскільки прийнято без дотримання встановленої законодавством процедури, а саме: без розроблення інвестиційного проекту та без проведення конкурсу на визначення інвестора. Крім того, органом місцевого самоврядування не було проведено жодного дослідження щодо необхідності укріплення схилу, конкретного місця розташування та виду такого укріплення на схилах 13 ст. В. Фонтану м. Одеси. Протиправність оскаржуваного рішення, на думку позивача, також полягає в тому, що підставою прийняття рішення Одеської міської ради № 434 від 30.11.2017 року стало лише звернення ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал” щодо необхідності укріплення схилу, що суперечить діючому законодавству. При цьому, Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика) №01-06/10 від 29.01.2018 року на думку позивача суперечать ч. 5 ст. 29 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, не містять вказівки щодо висотності у метрах об`єкта будівництва, а також не містять максимально допустимого відсотку забудови земельної ділянки та мінімально допустимої відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд. Крім того, позивач зазначає, що МУО №01-06/10 від 29.01.2018 року не відповідають містобудівній документації на місцевому рівні, оскільки будівництво дороги не передбачено Зонінгом м. Одеси на зазначеній території міста. Щодо дозволу на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 від 12.10.2018 року, позивач зазначає, що вказаний дозвіл отримано на підставі протиправних рішення Одеської міської ради № 434 від 30.11.2017 року та МУО №01-06/10 від 29.01.2018 року. Так, позивач вказує, що проектна документація для "Будівництво підпірної стіни та Інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 станція Великого Фонтану (біля концертного майданчика)” розроблена до офіційного прийняття рішення про призначення Замовника будівництва та отримання оскаржуваних МУО від 29.01.2018 року. При цьому, проектна документація щодо будівництва підпірної стіни не містить належної оцінки впливу навколишнього середовища та остання проведена не у відповідності до вимог Закону України "Про оцінку впливу на довкілля".

      Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року в задоволенні позову – відмовлено. 

      В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказав на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві. 
      У відзиві на апеляційну скаргу, Виконавчий комітет Одеської міської ради, заперечує проти аргументів апеляційної скарги стосовно порушення забудовником вимог законодавства, державних будівельних норм, стандартів і правил, а також невідповідності намірів забудови містобудівній документації на місцевому рівні, оскільки вважає, що при отриманні спірних містобудівних умов і дозволу, прийнятті спірного рішення, відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а подані замовником будівництва документи давали підстави для отримання вихідних даних і дозвільних документів на будівництво. Крім того, відповідач - 1 зазначає про те, що оскаржуване рішення Виконавчого комітет Одеської міської ради взагалі не містить жодної інформації щодо позивача, встановлення, зміни чи припинення прав та обов`язків останньої, а спрямоване на реалізацію органами місцевого самоврядування своїх повноважень щодо, зокрема, здійснення функцій у галузі будівництва, тому у ОСОБА_1 відсутнє порушене право, за захистом якого остання звернулась до суду із цим позовом. Відповідач – 1 також зауважив, що ОСОБА_1  подано позов поза межами строку звернення до адміністративного суду, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.    
     У відзиві на апеляційну скаргу, Дочірнє підприємство “Інтергал-Буд” Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “Інтергал”, послалося на доводи, які узгоджуються з висновками суду першої інстанції, та також зазначив, що доводи апелянта є абстрактними, без жодного обґрунтування негативного впливу цього рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність самого предмету захисту у суді, та фактично вказує на безпредметність заявленого позову.
     Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що  апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню  з таких мотивів. 
      Однак, перш за все, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке. 
      Щодо права позивача на звернення до суду з даним позовом, апеляційний суд  дійшов такого висновку.  
     Частиною першою   статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України    передбачено, що суд вирішує справи відповідно до   Конституції   та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
     Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини" визначено, що Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.
     Відповідно до   статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
     Згідно   статті 50 Конституції України   кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

     Екологічні інтереси населення також можуть захищатися у судовому порядку на підставі частини сьомої   статті 41 Конституції України, відповідно до якої використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, а також приписів   статті 66 Конституції України, відповідно до яких ніхто не повинен заподіювати шкоду довкіллю.

    Орхуська конвенція ратифікована   Законом України № 832-ХІV від 06.07.1999, тому її положення відповідно до   статті 9 Конституції України   є нормами прямої дії, а положення національного законодавства про процедури і механізми судового захисту порушених екологічних прав та інтересів можуть їх конкретизувати.

    Пунктом 3 статті 9 Орхуської конвенції на її Договірні Сторони покладається зобов`язання, зокрема, забезпечувати доступ громадськості до процедур оскарження дій та бездіяльності державних органів і приватних осіб, що порушують вимоги національного екологічного законодавства.

      З огляду на важливість реального захисту довкілля, неприпустимим є обмежене тлумачення чинного законодавства України, частиною якого є Орхуська конвенція, стосовно права на звернення до суду за захистом охоронюваного законом інтересу у сфері гарантування екологічної безпеки.

     Відтак, право на захист порушеного конституційного права на безпечне довкілля належить кожному та може реалізовуватися громадянами особисто або спільно - через об`єднання громадян (громадськість).

     Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі №826/3820/18.

      У рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив:

      Зі змісту частини другої   статті 144 Конституції України   та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності   Конституції   або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

        Отже, умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування, є заінтересованість позивача.

      В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам), є предметом судового захисту.

      Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому, для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.
   
     Отож, у справі, що розглядається, судом  було з`ясовано, що позивач має матеріально-правову зацікавленість (інтерес) в оскарженні спірного рішення та містобудівних актів. 

     Згідно з ч. 1   ст. 5 КАС України   кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

    Проте, колегія суддів звертає увагу, що позивач звернувся за захистом не прав, а своїх законних інтересів, пов`язаних із здійсненням місцевого самоврядування, як член територіальної громади міста Одеси. Цей інтерес позивач вбачає у незаконному прокладанні дороги та будівництві підпірної стіни у парковій зоні, що відноситься до прибережно – захисної зони, які порушують права місцевих жителів нищенням паркової рекреаційної зони. 

     За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.
      
      Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать   Конституції   і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

     Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".

     Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

     Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.
   
    З огляду на вимоги статей   2,   5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

     Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені   КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

     Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обгрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.

     З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

     При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», суд повинен керуватися  практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.
      
     Однак особа може заявляти, що закон, навіть не застосовуючись до неї особисто, порушує її права в силу необхідності коригувати свою поведінку під страхом кримінального переслідування або в силу приналежності до категорії осіб, які ризикують безпосередньо випробувати на собі дію законодавства   (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 344, від 27 квітня 2010, Мішо проти Франції [ВП], № 12323/12, пп. 51-52, від 6 грудня 2012, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти Боснії та Герцеговини [ВП], №№ 27996/06 та 34836/06), п. 28, від 22 грудня 2009).

      З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:
(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;
(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обгрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;
(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);
(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.
     Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.
    З урахуванням вище наведених загальних підходів, колегія суддів з такими висновками погоджується. Позивач визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а також покликається на порушення інтересу територіальної громади, частиною якої він є, і для якої цей інтерес має значення.
     Зазначені обставини свідчать про наявність у позивача матеріально-правової заінтересованості і були встановлені лише під час судового розгляду справи.      Встановлення наявності матеріально-правової заінтересованості позивача є  достатньою підставою для розгляду по суті предмету та підстав позову, що стосуються правомірності рішення, містобудівних умов та обмежень, та дозволу на будівництво. 
     Виходячи з предмета та вказаних позивачем підстав позову, судом може бути надано оцінку лише оскаржуваним актам відповідачів по суті, що і було зроблено судом першої інстанції. 
    Щодо порушення позивачем строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає про таке. 
     Відповідачі, як було зазначено вище, посилаються на порушення позивачем строку звернення до суду з даним позов, зазначивши про те, що предметом розгляду у даній справі є рішення суб`єктів владних повноважених, прийняті 2017-2018 року, тоді як позов ОСОБА_1 подано лише в липні 2020 року, тобто з дворічним пропуском визначеного законодавством строку для звернення до адміністративного суду.
    Так, відповідно до частини першої   статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі -   КАС України), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
    Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів ( ч. 2 ст. 122 КАС України). 
     Згідно з частиною 1   статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України,   у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.
    Відповідно до пункту 8 частини 1   статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо з підстав, визначених частинами третьою та четвертою   статті 123 цього Кодексу.
    При цьому, приписами частин 3, 4   статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України   встановлено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
     Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
     Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху, зокрема з підстав необхідності надання позивачем заяви про поновлення строку для звернення до суду із зазначеним позовом та докази поважності причин його пропуску.
    10 серпня 2020 року позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в обґрунтування якої зазначено, що про оскаржувані рішення позивач дізналась 20 травня 2020 року при отриманні від ДБК "Трудовий відпочинок" відповіді на своє звернення.      
    Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду. 
     Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року   м. Одеса в задоволенні клопотання представника Виконавчого комітету Одеської міської ради про залишення позову без розгляду - відмовлено.
    Суд першої інстанції, з підстав, вказаних позивачкою, вважав строк звернення до суду не пропущеним, оскільки вказані обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.
    Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції з таких підстав. 
    Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що навесні 2020 року почалися роботи з будівництва підпірної стіни на спірній земельній ділянці. Для швидкого отримання інформації, позивач звернулася з листом до ДБК « Трудовий відпочинок», членами якого є мешканці житлових будинків, розташованих за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 157, які ініціювали чисельні судові справи щодо оскарження будівництва на даній земельній ділянці курортно - рекреаційного розважального комплексу Дочірнього підприємства “Інтергал-Буд” Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “Інтергал”.  Водночас, земельна ділянка позивачки знаходиться за адресою : м. Одеса, Фонтанська дорога, 155. 
    20 травня 2020 року, отримавши відповідь на свій лист з відповідними документами, позивачка дізналася про зміст оскаржуваних Рішення Одеської міської ради № 434 від 30.11.2017 року, Містобудівних умов та обмежень №01-06/10 від 29.01.2018 року, Дозволу на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 від 12.10.2018 року.
     В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач отримувала ці рішення раніше з компетентних джерел. Сам факт публічного опублікування цих рішень на офіційних сайтах та розміщення в інших інформаційних джерелах інформації суб`єктів владних повноважень, не є доказом того, що саме в цій період позивач дізналася про порушення своїх прав. 
     Щодо встановлення обставин та дослідження доказів по суті предмету спору, судом першої інстанції встановленою наступне. 
     За Договором купівлі-продажу земельної ділянки під забудову № 4856 від 27.12.2005 року, ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал” придбало земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, 13 станція Великого Фонтану (біля концертного майданчику), кадастровий номер 5110136900:35:001:0005 з цільовим призначенням земельної ділянки: “для будівництва курортно-рекреаційного комплексу (3-4 поверхи).
      20.10.2017 року ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал” звернулось до Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (далі - УІЗ ОМР) про необхідність здійснення укріплення з листом за № 20-10/17, посилаючись на те, що територія схилу узбережжя на 13 станції Великого Фонтану не належить ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал” на праві приватної власності та є власністю територіальної громади м. Одеси, а будівництво 9-ти поверхових апартаментів "La Мег", за позицією ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал”, потребує укріплення у вигляді будівництва підпірної стіни. 

      Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30.11.2017 року № 434 "Про призначення управління інженерного захисту та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником робіт по укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ої станції Великого Фонтану в місті Одесі" УІЗ ОМР призначено замовником проведення робіт з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ї станції Великого Фонтану в місті Одесі, із залученням коштів ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал”.

      05 грудня 2017 року УІЗ ОМР уклало Договір про організацію будівництва споруди з ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал”. Зміст цього Договору не є предметом спору в рамках даної справи. 

       29 січня 2018 року Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради видано Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва № 01-06/10 (далі – МУО).

      12 жовтня 2018 року Державною архітектурно - будівельною інспекцією України надано Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради в особі замовника дозвіл на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 "Будівництво підпірної стіни та інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 станція Великого Фонтану (біля концертного майданчика)".
     
      Не погоджуючись з діями відповідачів, та вважаючи, що відповідачі не мали заснованих на законі достатніх правових підстав для видання містобудівних умов та документів, на підставі яких у забудовника виникло право на виконання будівельних робіт, позивач звернулася до суду з цим позовом. 

      Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що Рішення Одеської міської ради № 434 "Про призначення Управління інженерного захисту та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником робіт по укріпленню схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ої станції Великого Фонтану в місті Одесі"  прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначених законодавством. Суд також не встановив жодних порушень при надані Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради Містобудівних умов та обмежень від 29.01.2018 р. № 01-06/10, наданих Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради для проектування об`єкту будівництва - будівництво підпірної стіни (з елементами дренажу) та інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13-ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика). Крім того, матеріалами справи не доведено, що при видачі Дозволу на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 від 12.10.2018 року, існували підстави, визначені ч. 4 ст. 37 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, для відмови Державною архітектурно-будівельною інспекцією України у видачі Дозволу на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 від 12.10.2018 року. 

     Колегія суддів погоджується з висновками суду та зазначає про таке. 

     Статтею 55 Конституції України   передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

      Офіційне тлумачення частини першої статті 55 надано в   Рішенні Конституційного Суду № 9-зп від 25.12.97.

       Зокрема у Рішення КСУ № 9-зп від 25.12.97 зазначено, що частина перша   статті 55 Конституції України   містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

     Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до   статті 64 Конституції України   не може бути обмежене.

      Таким чином, положення частини першої   статті 55 Конституції України   закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

      У пункті 3.1   Рішення Конституційного Суду України від 9 вересня 2010 року N 19-рп/2010   зазначено, що з набранням чинності   КАС України   1 вересня 2005 року всі публічно-правові спори, у яких хоча б однією зі сторін є суб`єкт владних повноважень, віднесені до підсудності адміністративних судів (частини перша, друга статті   2, пункти 1,   2,   7   частини першої статті   3 КАС України)

    Згідно із частиною першою   статті 2 КАС України   завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

     На підставі пункту 7 частини першої   статті 4 КАС України   суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
     
       Пунктом 1 частини першої   статті 19 КАС України   визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

     Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

     Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

     Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

     Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

     Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на розгляд до адміністративного суду спір, який виник між конкретними суб`єктами відносно їх прав та обов`язків в конкретних публічно-правових відносинах, в яких один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів.

     Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

     Згідно із частиною 1   статті 5 КАС України   кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

     За приписами частини 2   статті 9 КАС України   суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього   Кодексу, в межах позовних вимог.

    Частиною 3   статті 9 КАС України   передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
      
      Суд апеляційної інстанції враховує, що      позивачка у тому      числі (…) стверджувала, що спірні містобудівні умови і обмеження, рішення і дозвіл, а також розпочаті на підставі цих документів будівельні роботи, порушують гарантовані їй    Конституцією України   права на безпечне для її життя та здоров`я навколишнє середовище (довкілля), призводять до використання земель рекреаційного призначення не за їх цільовим призначенням, знищення наявних на цих землях зелених насаджень, і погіршують якість цих земель, внаслідок чого вона, як мешканка міста, власниця будинку та земельної ділянки, які належать їй на праві власності, неподалік місця, як вона вважає, незаконного будівництва, втрачає право користування цими землями для задоволення своїх життєво необхідних потреб, в тому числі естетичних, оздоровчих, рекреаційних. У якості підстав свого позову позивачка також наводила аргументи про те, що будівництво дороги негативно вплине на наявну інфраструктуру кварталу, яка не витримає додаткового транспортного навантаження, створить транспортний «колапс», а внаслідок грубого порушення і недотримання будівельних, санітарних та екологічних норм, створюється загроза не тільки її життю і здоров`ю, а й мешканців усього житлового кварталу. Також, позивачка зазначила, що містобудівні умови та дозвіл не відповідають визначеним Законом України від 17.02.2001 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI) вимогам щодо створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, врахування громадського інтересу при розробленні проектів містобудівної документації, у зв`язку з чим, вона має право оскаржувати рішення суб`єкта владних повноважень.

     Отже, позивачка обґрунтовано стверджує, що в цій справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські дії та рішення органу місцевого самоврядування у сфері містобудівної діяльності на предмет їх відповідності вимогам законодавства, що свідчить про належність даного спору до справ адміністративної юрисдикції. 

     Вказаний правовий висновок сформульовано у постанові верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 320/5710/20. 

     Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлює Закон України “Про регулювання містобудівної діяльності” від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI), який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

      Відповідно до п.п. 7 та 8 ч. 1   ст. 1 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”   містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій;          містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

      В силу положень ч. 1   ст. 2 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”,   планування і забудова територій діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає: прогнозування розвитку територій; забезпечення раціонального розселення і визначення напрямів сталого розвитку територій; обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів; встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності; розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; збереження, створення та відновлення рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих територій та об`єктів, ландшафтів, лісів, парків, скверів, окремих зелених насаджень; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури; створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення; проведення моніторингу забудови; ведення містобудівного кадастру; здійснення контролю у сфері містобудування.

     Відповідно до ч. 2    ст. 2 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”,     інструментом державного регулювання планування територій є містобудівна документація, яка поділяється на документацію державного, регіонального та місцевого рівнів.
      
     Відповідно до ч.ч. 1 та 2   ст. 8 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”,    планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку

     Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації (ч. 3          ст. 8 вказаного Закону).

      Щодо оскаржуваного Рішення Одеської міської ради № 434 "Про призначення Управління інженерного захисту та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником робіт по укріпленню схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ої станції Великого Фонтану в місті Одесі" від 30.11.2017 року, суд встановив таке.

      Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради є профільним виконавчим органом Одеської міської ради у сфері інженерного захисту територій, об`єктів і споруд в межах м. Одеси від проявів небезпечних інженерно-геологічних процесів.
       
      Основні завдання та функції Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради визначені Положенням про управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року № 384-V1 (далі - Положення).

       Відповідно до п. 2.1 Положення Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, зокрема:
- забезпечує розробку та реалізацію оперативних заходів і довгострокових програм розвитку інженерної інфраструктури, насамперед об`єктів інженерної о захисту, ефективного використання території міста і морського узбережжя, на які впливають небезпечні інженерно-геологічні процеси (зсуви, підтоплення ґрунтовими водами, провалля та просідання поверхні над підземними виробками) (пп. 2.1.1);
           - виступає замовником всіх робіт, пов`язаних з інженерними мережами, шляховими роботами, водовідведенням та водопостачанням, енергозабезпеченням, будівництвом чи реконструкцією споруд інженерного захисту на території узбережжя (пп. 2.1.4);
- залучає на договірних засадах кошти і матеріальні ресурси організацій і підприємств, незалежно від форми власності, та суб`єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб, які експлуатують чи використовують берегову зону, для часткової або повної їх участі в реконструкції, ремонтно-поновлювальних роботах на об`єктах берегозахисного комплексу узбережжя (пп. 2.1.5);
- здійснює моніторинг технічного стану об`єктів інженерного захисту, що знаходяться на балансі інших організацій на території міста, за угодами з власниками (пп. 2.1.8);
- проводить постійний моніторинг небезпечних інженерно-геологічних процесів та явищ на всій території міста (пп. 2.1.9);
- розглядає заяви громадян, юридичних осіб, громадських об`єднань з питань, що пов`язані з впливом небезпечних інженерно-геологічних процесів та явищ, видає висновки і рекомендації стосовно стану територій та умов її безпечної експлуатації (пп. 2.1.15);
- розроблює проекти актів місцевого самоврядування про інженерний захист території міста та розвиток узбережжя (пп. 2.1.16).

       Як вбачається зі змісту оскаржуваного у справі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від ЗОЛІ .2017 року № 434, останнім вирішено:
«1. Призначити управління інженерного. захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником проведення робіт з укріплення схилу та стабжізмрї зсувних протеїв в районі 13-ї станції Великого Фонтану в місті Одесі, із. залученням коштів дочірнього підприємства «Ітпергш- Вуд`товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «їнтергал».
2. Контроль за виконанням цього рішення покласти на заступника міського голови ОСОБА_4 ».          

      З матеріалів справи також вбачається, що 20.10.2017 року ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал” звернулося до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради із проханням розглянути питання щодо можливості ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал” за власні кошти розробити проект укріплення схилу і стабілізації зсувонебезпечних процесів за межами розміщення земельної ділянки, належної на праві власності останньому, а також виконати відповідні роботи із спорудження підпірної стінки та інших необхідних елементів інженерного захисту.

      В свою чергу, після розгляду вказаної заяви, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради звернулося з відповідним листом до заступника Одеського міського голови - члена виконавчого комітету Одеської міської ради Рябоконя П.М., в якому зазначило про доцільність проведення робіт з розробки проекту укріплення схилу та стабілізації зсувонебезпечних процесів на схилі в районі 13 станції Великого Фонтану в м. Одесі. Після погодження проекту у встановленому порядку, необхідно виконати заходи з укріплення схилу та стабілізації зсувонебезпечного схилу, передбачені в проекті. Вказані заходи з розробки проекту та його реалізації будуть виконуватися за власні кошти ДП “Інтергал-Буд” ТОВ “Фірма “Інтергал”. Також, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради зазначило, що може виступити як замовник з проектування та проведення вказаних робіт, а також підготовити відповідний проект виконавчого комітету Одеської міської ради.

      Відповідно до пп. 4 п. а) ч. 1 ст. 31 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів міських рад належить залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності до участі в розвитку потужностей будівельної індустрії і промисловості будівельних матеріалів, у створенні, розвитку та реконструкції об`єктів інженерного забезпечення і транспортного обслуговування.

      Оскаржуваним у справі рішенням Виконавчий комітет Одеської міської ради, як орган загальної компетенції, визначив замовником проведення робіт з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів профільний виконавчий орган ради, до компетенції якого відноситься вищенаведене питання.

      За таких обставин, враховуючи необхідність проведення робіт з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ї станції Великого Фонтану, беручи до уваги заяву Дочірнього підприємства “Інтергал-Буд” Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “Інтергал” від 20.10.2017 року № 20-10/17 щодо наміру фінансування вказаних робіт, на засіданні виконавчого комітету Одеської міської ради від 30.11.2017 року прийнято рішення, яким призначено Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником проведення робіт з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ї станції Великого Фонтану в місті Одесі, із залученням коштів Дочірнього підприємства “Інтергал- Буд” Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “Інтергал”.

     У свою чергу, заявляючи позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_1 як у позові, так і в апеляційній скарзі зазначає про те, що будівництво підпірної споруди здійснюється «без дотримання встановленої законодавством процедури, а саме: без розроблення інвестиційного проекту та без проведення конкурсу па визначення інвестора».

     В обґрунтування наведених доводів апелянт посилається на положення: 1) п.п. 2 п. а) ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в України»; 2) ч. 3 ст. 33 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; 3) ст. 1, ч. 2 ст. 5, ч. 3 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність».
      
      Втім, положенням п.п. 2 п. а) ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», передбачено, що «до відання виконавчих органів сільських, селшцних, міських рад належать власні самоврядні функції з виконання або делегування на конкурсній основі генеральній будівельній організації (підрядній організації) функцій замовника на будівництво, реконструкцію і ремонт житла, інших об`єктів соціальної та виробничої інфраструктури комунальної власності».

     Проте,  наведені положення поширюються на випадки делегування функцій замовника саме генеральній будівельній організації, яка відповідно до договору генерального підряду, є головним виконавцем договору і відповідає перед замовником за виконання повного обсягу робіт, встановлених договором.

    Однак, в даному випадку Виконавчий комітет Одеської міської ради визначив замовником проведення робіт з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів уповноважений на де виконавчий орган міської ради - Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, яке не підпадає під категорію «генеральної будівельної організації».

     Крім того, апелянт посилається на ч. 3 ст. 33 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до якої «функції замовника на будівництво виконавчий орган місцевої ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації виконують безпосередньо або можуть делегувати їх на конкурсній основі генеральному підряднику (підряднику) у порядку, встановленому законодавством».

     Проте, колегія суддів звертає увагу, що стаття 33 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає порядок здійснення комплексної забудови території, яка відповідно до ч. 1 наведеної статті здійснюється з метою забезпечення, реалізації громадських інтересів, і спрямовується на попереднє проведення інженерної підготовки, спорудження зовнішніх інженерно- транспортних мереж, об`єктів соціальної сфери, житлових будинків, інших об`єктів будівництва, а також на благоустрій території. Комплексна забудова території може здійснюватися шляхом комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду одним або кількома інвесторами.

     Згідно з ч. 2 ст. Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» рішення про організацію комплексної забудови території у визначених межах та рішення про розміщення об`єктів будівництва на території населених пунктів та за їх межами під час комплексної забудови території приймає виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, районна державна адміністрація, відповідно до їх повноважень у порядку, передбаченому цим Законом. 

     Рішення про розроблення детального плану певної території одночасно є рішенням про комплексну забудову цієї території.

     Системний аналіз приписів вказаної статті дозволяє зробити висновок, що можливість делегування виконавчим органам функцій замовника будівництва здійснюється на конкурсній основі лише у випадку комплексної забудови.

     Проте, в даному випадку визначення замовника на проведення робіт з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ї станції Великого Фонтану в місті Одесі не відбувалося в межах комплексної забудови території. Жодного рішення щодо комплексної забудови наведеної території уповноваженими органами не приймалося.
     
      Крім того, колегія суддів також погоджується з доводами відповідача - 1, що визначення замовника на проведення робіт з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ї станції Великого Фонтану в місті Одесі не відбувалося в межах комплексної забудови території, а тому посилання позивача на необхідність проведення конкурсу, є безпідставними.

      Крім того, апелянт зазначає про те, що для здійснення будівництва підпірної стіни Одеською міською радою повинен був бути розроблений інвестиційний проект (включаючи проектну документацію для будівництва) та виключно після зазначеного, повинен відбутися конкурс на визначення інвестора.

     При цьому, позивач обґрунтовує ці доводи посиланням на положення Закону України «Про інвестиційну діяльність», відповідно до яких: інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування (ч. 2 ст. 5); інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності,в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект (ст.1); інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей (ч. 3 ст. 2). 

     Частиною 1 ст. 9 Закону України “Про інвестиційну діяльність” визначено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

     Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України “Про інвестиційну діяльність” укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

      В свою чергу, жодного інвестиційного договору виконавчим комітетом Одеської міської ради у спірних правовідносинах не приймалося.
      
      Законом України “Про інвестиційну діяльність” передбачено проведення конкурсу виключно інвестиційних проектів для реалізації яких надається державна підтримка, що не мало місце при прийнятті оскаржуваного рішення.

     Згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 2 Закону України “Про інвестиційну діяльність”, інвестиційний проект оформлюється у вигляді планово-розрахункових документів, необхідних та достатніх для обґрунтування інвестування, організації та управління роботами з реалізації проекту в межах визначених вартості та терміну його реалізації.

     Водночас, розроблення інвестиційного проекту на етапі визначення замовника робіт з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів є неможливим, оскільки основну частину такого інвестиційного проекту складає проектна документація з будівництва, яка розроблюється після отримання містобудівних умов та обмежень забудови та отримання дозволу на початок будівництва.

     При цьому, суд правильно зауважив, що позивач, посилаючись на необхідність розроблення інвестиційного проекту, жодним чином не обґрунтовує наведене, а лише зазначає норми права, що, в даному випадку, не регулюють прийняття оскаржуваного рішення.
     
      Крім того, в обгрунтування протиправності рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 434 від 30.11.2017 року, апелянт наводить доводи щодо не проведення обстеження земельної ділянки перед прийняттям такого рішення.

     У цьому зв`язку, колегія суддів також вважає недоречними посилання позивача на необхідність обґрунтування укріплення схилу науковими та спеціальними висновками, оскільки, відповідно до Положення про управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, Управління на постійні основі здійснює моніторинг технічного стану об`єктів інженерного захисту, що знаходяться на балансі інших організацій на території міста, за угодами з власниками, проводить постійний моніторинг небезпечних інженерно-геологічних процесів та явищ на всій території міста. Своєчасно інформує відповідні служби міської ради, органи та служби, населення, у випадку очікуваного (прогнозного) небезпечного розвитку інженерно-геологічних процесів. Залучає відповідні виконавчі органи Одеської міської ради, міські комунальні підприємства та підрядні організації для своєчасного попередження, усунення чи мінімізації катастрофічних наслідків інженерно-геологічних процесів і явищ.

     Крім того, колегія суддів вважає слушними доводи відповідача – 1 щодо безпідставності посилання позивача в обгрунтування стану земельної ділянки на технічний паспорт останньої, виготовлений у 2005 році. Зрозуміло, що інвентаризаційні дані, внесені, до технічного паспорту у 2005 році, не можуть свідчити про актуальний стан земельної ділянки станом на 2017 рік. Крім цього, необгрунтованим є посилання апелянта в контексті наведених доводів на положення ДБН В.1.1-46:2017 «Інженерний захист територій, будівель і споруд від зсувів та обвалів», які визначають складові проектної документації, оскільки проектна документація розроблюється вже після визначення замовника будівництва, що було зроблено оскаржуваним у справі рішенням, тому, дані доводи жодним чином не можуть вказувати на його протиправність.

     В свою чергу, законодавство не містить вимог стосовно оформлення необхідності проведення берегозахисних заходів будь якими рішеннями. Водночас, в 2018 році було проведено обстеження схилу, та встановлено необхідність його укріплення, підтвердження цього є в матеріалах справи ( т.3 а.с. 157-162). 

     За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду, що Рішення Одеської міської ради № 434 "Про призначення Управління інженерного захисту та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником робіт по укріпленню схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ої станції Великого Фонтану в місті Одесі" від 30.11.2017 року прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначених законодавством.

     Щодо доводів апелянта про невідповідність Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика) №01-06/10 від 29.01.2018 року, вимогам Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, колегія суддів  зазначає про таке.

     Відповідно до ст. 1 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

        Відповідно до ст. 26 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

      Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:
      1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;
      2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;
       3) затвердження проектної документації;
       4)  виконання підготовчих та будівельних робіт;
       5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів ( частини перша, п`ята зазначеної статті.  
       
        Статтею 29 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” встановлено, що однією зі складових частин вихідних даних на проектування є містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки.

        Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються:
        1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;
     2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);
         3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;
         4) витяг із Державного земельного кадастру.

        Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри  об`єкта будівництва.

        Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним   (ч. 3 ст. 29 Закону № 3038-VI).
        
        Як вбачається з аналізу наведених правових норм, містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації (в даному випадку місцевого рівня) при зверненні зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації. При цьому, підставою відмови в наданні містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні, тобто така невідповідність встановлюється на стадії надання містобудівних умов та обмежень. Невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва об`єкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.

      Слід зазначити, що позивач обґрунтовує свої доводи, виходячи з того, що об`єкт щодо проектування якого надані оскаржувані містобудівні умови та обмеження, є об`єктом будівництва, насправді ж підпірна стіна є об`єктом інфраструктури та інженерною спорудою. 

     З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не є документом дозвільного характеру, вони не дають право на забудову земельної ділянки, на виконання будівельних робіт. Основною метою надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є, передусім, визначення відповідності намірів забудови діючий містобудівній документації та визначення основних, передбачених державними будівельними нормами вимог, на підставі яких в подальшому має розроблятись проектна документація на будівництво об`єкту.

      Судом встановлено, що, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради звернулося до управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про надання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкту будівництва - будівництво підпірної стіни (з елементами дренажу) та інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13-ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика) 24 січня 2018 року.

     Відповідно до положення про Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, затверджене рішенням Одеської міської ради № 3295- VI від 16.04.2013 року, що діяло на момент видачі оскаржуваних містобудівних умов та обмежень (далі - Положення), Управління є спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури Одеської міської ради. Одними із основних завдань управління, є реалізація на території міста державної і місцевої політики у сфері планування, забудови та іншого використання територій, а також у сфері архітектурної діяльності, дизайну.

      Водночас, Містобудівні умови та обмеження № 01-06/10 були надані заявнику 29.01.2018 року.

      При цьому, судом слушно зауважено, що заявником, надано повний пакет документів, який передбачений чинним законодавством, та вказані обставини не спростовані позивачем під час розгляду даної справи.

      З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки містять розділ під назвою «містобудівні умови та обмеження», що визначає вимоги до гранично допустимої висоти будівлі. В розділі «Містобудівні умови та обмеження» п.1 визначено, що перепад висот по фронту підпірної стіни після планування та благоустрою сягає 4,15 метрів, по тильному боку 1,5 метрів. Зазначено, що висота повинна бути прийнята з урахуванням рельєфу місцевості. Таким чином, доводи про відсутність обов`язкових відомостей стосовно висоти берегозахисної споруди, спростовуються змістом таких містобудівних умов та обмежень. Планувальні обмеження також зазначені в розділі 5 МУО, а відстані в розділі  - 4. Тобто, всі необхідні відомості та розділи наведено в оскаржуваних МУО. Крім того, проектна документація була затверджена Замовником та стосовно такої проектної документацію було видано експертизу про відповідність. 

     Посилання суду першої інстанції на Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 № 109, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.07.2011 за № 912/19650, який втратив чинність 26.12.2017 року, не вплинуло на правильність постановленого судового рішення. Крім того, як вбачається з наявних в матеріалах справи містобудівних умов та обмежень, їх форма та зміст в повному обсязі відповідають вимогам закону.

     В свою чергу, зазначеними будівельними нормами необхідно користуватись для визначення гранично допустимої висоти будівель при розробці проектної документації.
Так, характеристика об`єкта будівництва визначається не містобудівними умовами та обмеженнями, а подальшою проектною документацією. Тому, конкретизація параметрів будівництва саме у цифровому вигляді в даній стадії формування документації законодавчо безпосередньо не передбачена. 

     Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у рішенні по справі №826/9713/18 від 04 лютого 2020 року.

    Таким чином, позивачем не доведено наявність підстав, наслідком яких є визнання протиправними Містобудівних умов та обмежень. Посилання не невідповідність виданих містобудівних умов - містобудівній документації також не може бути прийнято до уваги, оскільки, згідно виданим МУО, заплановано будівництво інженерної берегозахисної споруди задля запобігання техногенним аваріям. 

     Також, відповідно до «Плану зонування території м. Одеси», (зонінг), затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 року № 1316-УІІ, вищевказана земельна ділянка розташована в проектній рекреаційній зоні озеленених територій загального користування (Р-3п), призначеної для організації повсякденного відпочинку населення. 

     Згідно з «Генеральним планом м. Одеси», затвердженим рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 р. № 6489-У, земельна ділянка за вказаною вище адресою  розташована на ландшафтно - рекреаційних територіях (озеленені території загального користування).  

     Діючим законодавством не заборонено розміщення допоміжних споруд та інфраструктури для відпочинку населення на рекреаційних територіях.
       
      Стосовно посилань позивача про неврахування розташування штольні № 8 на ділянці проектування при наданні Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, колегія суддів зазначає про таке. 

       У п.6 Містобудівних умов та обмежень №01-06/10 від 29.01.2018 року зазначено інформацію щодо об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікації, відстаней від об`єкта, що проектується до існуючих інженерних мереж. Водночас, штольня не є об`єктом транспорту, зв`язку та ін. об`єктів, які повинні враховуватися у вказаному пункті містобудівних умов та обмежень. При цьому, наявність штольні на земельній ділянці не є обмеженням, яке свідчить про неможливість проведення робіт на ділянці. Крім того, проектні рішення враховують наявність такої штольні, про що свідчить також і погодження та затвердження проекту третьою особою - Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради. Саме УІЗТ здійснює контроль та нагляд за збереженням такої штольні на ділянці. Законодавство не містить вимог стосовно зазначення в містобудівних умовах та обмеженнях наявність такої штольні або інших інженерних комунікацій. Такі питання вирішуються під час проектування та погодження проекту компетентними органами. Висновки про те, що берегозахисні роботи шкодять такій штольні, безпідставні та не підтверджені жодними доказами.

     Доводи апелянта про невідповідність проектної документації спростовуються наявним у справі експертним звітом, який свідчить про відповідність проекту вимогам державних будівельних норм. 

      Згідно з ч. 4 ст. 29 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”  підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:
1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;
2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;
3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

         В свою чергу, вказаний перелік є вичерпним.

         За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що  Департамент не мав законних підстав для відмови у наданні Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкту будівництва - будівництво підпірної стіни (з елементами дренажу) та інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13-ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика).

       Суд також доречно звернув увагу на те, що з 06.08.2018 року по 03.09.2018 року на підставі наказу від 23.06.2018 року Державної архітектурно-будівельної інспекції України та п. 10 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 року №698 в Управлінні архітектури та містобудування Одеської міської ради інспекторами будівельного нагляду відділу нагляду за діяльністю уповноважених органів з питань архітектури та містобудування Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області було проведено планову перевірку за період діяльності ІІ-ІV квартал 2016, 2017, І-ІІ квартал 2018 року.

      При цьому, оскаржувані Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика) №01-06/10 від 29.01.2018 року увійшли у період, який перевірявся уповноваженим органом. 

       В свою чергу, жодних порушень під час перевірки при надані Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради Містобудівних умов та обмежень від 29.01.2018 р. № 01-06/10, наданих Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради для проектування об`єкту будівництва - будівництво підпірної стіни (з елементами дренажу) та інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13-ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика), не виявлено.

     Вказані обставини сторонами не оспорюються. 

     Для будівництва об`єктів, передбачених частиною четвертою статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності, містобудівні умови та обмеження можуть надаватися без документів, що засвідчують право власності чи користування земельною ділянкою. Фактично, це означає, що відсутність сформованої земельної ділянки не є перешкодою для отримання містобудівних умов та обмежень, у разі проведення будівництва об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, відповідно до містобудівної документації, на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності.

     Усі інші доводи апелянта щодо протиправності містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, на думку колегії суддів, не обґрунтовані порушенням чинного законодавства, оскільки червоних ліній на зазначеній території не має, у земельної ділянки, стосовно якої надано містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва – будівництво підпірної стіни ( з елементами дренажу) та інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою : м. Одеса, 13-ст. Великого Фонтану ( біля концертного майданчика), є кадастровий номер, що спростовує посилання позивача щодо не конкретизації місця будівництва підпірної стіни. 

      Стосовно доводів апелянта про протиправність Дозволу на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 від 12.10.2018 року, колегія суддів зазначає наступне.
      Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” (в редакції чинній на момент виникнення відповідних правовідносин), дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. 

       Частиною 3 ст. 37 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” встановлено, що для отримання дозволу подається заява, до якої додаються:
1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;
2) копія розпорядчого документа щодо комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду у разі здійснення комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності (замість копії документа, що посвідчує право власності чи1 земельною ділянкою);
3) проектна документація на будівництво, розроблена та затверджена в установленому законодавством порядку;
4) копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або згода його власника, засвідчена у встановленому законодавством порядку, на проведення будівельних робіт у разі здійснення реконструкції, реставрації чи капітального ремонту;
5) копії документів про призначення осіб, відповідальних за виконанням будівельних робіт, та осіб, які здійснюють авторський і технічний нагляд;
6) інформація про ліцензію, що дає право на виконання будівельних робіт, та кваліфікаційні сертифікати;
7) результати оцінки впливу на довкілля у випадках, визначених Законом України “Про оцінку впливу на довкілля”.

        Відповідно до п. 29 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 466 (далі - Порядок № 466 (в редакції чинній на момент виникнення відповідних правовідносин), під час розгляду заяви орган державного архітектурно-будівельного контролю перевіряє наявність відомостей про:
- відповідний кваліфікаційний сертифікат відповідальних виконавців Окремих робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури, відповідно що постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. № 554 “Деякі питання професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури” у реєстрі атестованих осіб;
- ліцензію на провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми та знаними наслідками, на офіційному веб-сайті Держархбудінспекції.

        Згідно з ч. 4 ст. 37 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, п. 30 Порядку № 466, підставою для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт є:
1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу дозволу;
2) невідповідність поданих документів вимогам законодавства;
3) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;
4) результати оцінки впливу на довкілля у випадках, визначених Закбном України “Про оцінку впливу на довкілля”.

       Відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, дозвіл на виконання будівельних робіт може бути анульовано органом державного архітектурно-будівельного контролю у разі:
1) подання замовником заяви про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт;
2) наявності відомостей про ліквідацію юридичної особи, що є замовником;
3) встановлення під час перевірки порушень вимог містобудівної документації, містобудівних умов та обмежень, невідповідності об`єкта будівництва проектній документації на будівництво такого об`єкта, вимогам будівельних норм, стандартів і правил, порушень містобудівного законодавства у разі невиконання вимог приписів посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю;
4) скасування містобудівних умов та обмежень;
5) систематичного (два і більше разів підряд) перешкоджання проведенню перевірки посадовими особами органу державного архітектурно-будівельного контролю,

       В судовому засіданні не встановлено та  матеріалами справи не доведено, що при видачі Дозволу на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 від 12.10.2018 року, існували підстави, визначені ч. 4 ст. 37 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, для відмови Державною архітектурно-будівельною інспекцією України у видачі вказаного дозволу.

      З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України Дозволу на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 від 12.10.2018 року.

     Крім вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що перевірка питання правомірності виданих органами державної влади дозвільних документів на вчинення певних дій або їх погодження має відбуватись саме на відповідних етапах, а не у будь-який невизначений час.

      У рішенні у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик їх помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

      Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
      Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наданим сторонами в судовому засіданні.  Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
     Згідно зі   ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
     Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим   законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
     Право особи на справедливий судовий розгляд при визначенні її цивільних прав і обов`язків забезпечується і конкретизується, зокрема, через право на мотивоване судове рішення, що також знайшло пояснення в прецедентах Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд).
      У рішенні у справі «Бендерський проти України» (пункт 42) Суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
      У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
     Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.
     Водночас оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих   Конституцією   і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів»   у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений      обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права.
      У відповідності до ст.ст.315,   316 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
       Керуючись ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328  КАС України, суд – 

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради,  Державної архітектурно - будівельної інспекції України, за участі третіх осіб без самостійних вимог, на стороні відповідача: Дочірнього підприємства “Інтергал-Буд” Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “Інтергал”, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, про визнання протиправними та скасування рішень,- залишити без змін. 

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 25 травня 2021р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Турецька І.О.    Шеметенко Л.П.