ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 квітня 2021 року           справа №200/11111/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу    ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 р.  у справі  № 200/11111/20-а (головуючий І інстанції суддя Дмитрієв  В.С.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Волноваської районної державної адміністрації          про визнання незаконним та скасування розпорядження,

                                      В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до  Волноваської районної державної адміністрації  (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування розпорядження Волноваської районної державної адміністрації № 680 від 01 жовтня 2018 року, в частині затвердження пп. 6 п. 2 розділу 11 Положення про відділ культури і туризму Волноваської районної державної адміністрації, яким з перевищенням своїх повноважень, в незаконний спосіб, Волноваською районною адміністрацією було делеговано повноваження начальнику відділу культури і туризму Волноваської районної державної адміністрації призначити та звільняти з посади керівників комунальних закладів культури своїм наказом (а.с. 1-4)
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02.02.2020 року   у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 55-56).
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив  скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що за унормуванням п. 13 ч. 1  ст. 44 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» районні ради делегують відповідним місцевим державним адміністраціям  відповідні повноваження. Однак серед делегованих повноважень відсутні повноваження про призначення та звільнення керівників комунальних закладів культури, так як такі повноваження віднесені Законом до компетенції районної Ради - п. 20 ч. 1 ст. 43 - «тільки на пленарних засіданнях вирішується питання щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад, призначення та звільнення їх керівників».
З урахуванням наведеного апелянт вважає, що голова Волноваської районної державної адміністрації своїм розпорядженням перевищив свої службові повноваження та в незаконний спосіб наділив правом начальника відділу культури Волноваської РДА призначати та звільняти керівників комунальних закладів культури, заклавши корупційну складову. Посилається на ч. 1 ст. 8 Конституції України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив її за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для  задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Позивач є журналістом, засновником та головним редактором загальнополітичної інформаційної газети "Народовладдя про всіх і про все", що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 (а.с. 10).
Розпорядженням Волноваської районної державної адміністрації № 680 від 1 жовтня 2018 року  вирішено внести зміни до Положення про відділ культури і туризму Волноваської районної державної адміністрації,  затвердженого розпорядженням голови райдержадміністрації від 1 серпня 2017 року № 438 «Про затвердження Положення про відділ культури і туризму Волноваської районної державної адміністрації», шляхом викладення Положення в новій редакції.
Так, підпунктом 6 пункту 2 розділу ІІІ вказаного вище Положення встановлено, що начальник відділу призначає на посади та звільняє з посад керівників підпорядкованих установ (Волноваська районна централізована бібліотечна система, Початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Волноваська школа мистецтв», Початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Володимирівська школа мистецтв», Волноваський районний центр культури і довкілля, Волноваський районний краєзнавчий музей) (а.с. 6-9).
При цьому пунктом 20 частини 1 статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції чинній станом на час прийняття оскаржуваного розпорядження) встановлено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються в установленому законом порядку питання щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.
Вважаючи, що відповідачем перевищено повноваження, та в незаконний спосіб делеговано повноваження начальнику відділу культури і туризму Волноваської районної державної адміністрації призначати та звільняти з посади керівників комунальних закладів культури своїм наказом, позивач  звернувся до суду з вимогами про визнання незаконним та скасування  цього розпорядження Волноваської районної державної адміністрації.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до  Конституції  та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Аналіз наведених вище норм свідчить, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод або законних інтересів особи у публічно-правових відносинах, у яких Відповідач реалізує владні управлінські функції.
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Разом з тим, у мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України №19рп/2011 від 14 грудня 2011 року зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
За змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття порушене право, за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи чи інтереси особи з боку суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Так, в обґрунтування позовних вимог та апеляційної скарги позивачем зазначено, що вимогами статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що тільки на пленарних засіданнях вирішується питання щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад, призначення та звільнення їх керівників, проте відповідачем спірним Розпорядженням, незаконно делеговано повноваження начальнику відділу культури і туризму Волноваської районної державної адміністрації призначати та звільняти з посади керівників комунальних закладів культури своїм наказом.
Разом з тим, позивачем  не наведено у позовній заяві та не надано доказів порушення спірним розпорядженням його прав, свобод та інтересів.
Також порушення спірним розпорядженням прав позивача під час розгляду справи судами не встановлено.
У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди передбачає наявність встановленого судом факту їхнього порушення.
Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд установлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-владних правовідносинах, що виникли між ним і позивачем.
Таким чином, з урахуванням того, що доводи  позивача не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного розпорядження відповідача на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи  його інтереси, що, в свою чергу, свідчить про відсутність предмету захисту в суді,  то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів також враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З урахуванням вищевикладеного,  суд апеляційної інстанції  дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи  апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 250, 311,  315, 316, 321, 322, 325, 328, 329  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

                                            П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу    ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 р.    - залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 р.  у справі  № 200/11111/20-а   - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено 12 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                                  Г.М. Міронова

 Судді:                                                                                                    Е.Г. Казначеєв

                                                                                                               І.Д. Компанієць