ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 червня 2021 року           справа №200/11696/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління захисту та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року (повне судове рішення складено 25 січня 2021 року в м. Слов`янську) у справі № 200/11696/20-а (суддя в І інстанції Олішевська В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління захисту та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                               УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Бахмутської міської ради (далі – Управління) про визнати протиправним та скасування рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (далі - Управління) щодо відмови в призначенні допомоги при народженні дитини сина – ОСОБА_2 та доньки – ОСОБА_3 , зобов`язання Управління здійснити нарахування та виплату державної допомоги при народженні сина – ОСОБА_2 та доньки – ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог наведено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила сина ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 виданим 11 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народилась донька ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 виданим 14 липня 2016 року Артемівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Позивач зазначає, що в серпні 2016 року вона звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, та відповідачем була нарахована допомога у розмірі 1 576,00 грн на ОСОБА_2 та у розмірі 860,00 грн на утримання ОСОБА_3 . Однак у червні 2018 року без правових підстав відповідачем припинено виплату допомоги на дітей. Позивач зазначає, що жодного рішення або інформації про підстави припинення таких виплат від відповідача вона не отримувала. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують її конституційні права на соціальний захист. Крім того, позивач вказує на те, що вона та її діти як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, а соціальний захист – це комплекс організаційно – правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства. Також, позивач зазначає, що в сім`ї якої виховується та проживає неповнолітні діти, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом дітьми. З огляду на викладені обставини позивач просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю, а саме:
визнано протиправним та скасовано розпорядження Управління від 27.06.2018 про призупинення виплати допомоги з 01.07.2018;
зобов`язано Управління поновити нарахування та виплату державної допомоги позивачці при народженні сина – ОСОБА_2 та доньки – ОСОБА_3 з моменту припинення, тобто з 01 липня 2018 року. 
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено що, позивач перебуває на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб з 17.12.2014 р. по 22.11.2016 р. за адресою АДРЕСА_1 та зареєстрована з 22.11.2016 р. по 13.08.2018 р. за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням начальника Управління від 13.08.2018 р. дію довідки № 1419101631 від 22.11.2016 р. виданої позивачу скасовано на підставі інформації отриманої від Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону України, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.
25.12.2014 р. позивачка вперше звернулась до управління із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 12.01.2015 р. позивачу була призначена допомога при народженні дитини сина ОСОБА_5 в розмірі 1 576,67 грн. щомісячно з 01.11.2014 р. по 30.06.2020 р.
22.11.2016 р. позивач вдруге звернулась до управління із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 22.12.2016 р. позивачу була призначена допомога при народженні дитини доньки ОСОБА_6 в розмірі 860,00 грн. щомісячно з 01.07.2016 р. по 30.06.2019 р. та виплачена одноразова сума в розмірі 10 320,00 грн.
Відповідач вказує на те, що 18.04.2018 р. соціальним інспектором управління на виконання вимог Порядку № 365 було здійснено вихід за місцем мешкання позивача вказаним в заяві про призначення допомоги. За результатами виходу було складено акт, відповідно до якого зазначено, що позивач за вказаною адресою була відсутня, факт сумісного проживання дитини з матір`ю підтверджено не було. В зв`язку з чим рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на території м. Бахмут від 12.06.2018 р. в призначенні допомоги при народженні дитини позивачу було відмовлено. Відповідач зазначає, що спірне рішення було прийнято у межах та у спосіб визначений чинним законодавством, а отже припинення виплати допомоги при народженні дитини позивачу з червня 2018 року є правомірним.
Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 (а.с.5, 12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила сина – ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 11.07.2014 р., виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пролетарського району управління юстиції у місті Донецьку (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_2 – позивач народила доньку – ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 14.07.2016 р., виданим Артемівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а. с.7).
Матеріалами справи підтверджується, що позивачка та її син – ОСОБА_2 та донька ОСОБА_4 взяті на облік як особи, які переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, у зв`язку зі зміною місця проживання, а саме: з м. Донецька до м. Бахмут, що підтверджується відповідними довідкою управління соціального захисту населення від 22.11.2016 р. № 1419101631 та від 16.08.2016 р. № 1419094795, № 1419094796 відповідно (а.с.14, 15). 
З матеріалів справи встановлено, що позивач після народження сина звернулась до Управління із заявою про призначення допомоги при народженні дитини № 1160 від 25.12.2014 р. (а.с.27-28).
Рішенням Управління про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 12.01.2015 р. позивачу призначено допомогу при народженні дитини на ОСОБА_2 з 01.11.2014 р. по 30.06.2020 р. в розмірі 1 576,67 грн., та ОСОБА_8 з 01.11.2014 р. по 29.02.2016 р. в розмірі 930,21 грн. (а.с.29).
22.11.2016 року позивач звернулась до Управління із заявою № 1644 про призначення допомоги при народженні дитини – доньки ОСОБА_3 (а.с.30-31).
Рішенням Управління про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 22.12.2016 р. позивачу призначено допомогу при народженні дитини на ОСОБА_2 з 01.07.2016 р. по 30.06.2016 р. в розмірі 1576,67 грн., та ОСОБА_3 з 01.07.2016 р. по 30.06.2019 р. в розмірі 860,00 грн. Крім того, згідно вказаного рішення позивача виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 10 320,00 грн. на доньку – ОСОБА_7 (а.с.32).
Відповідачем було проведено перевірку у ході якої не підтвердилась достовірність інформації зазначеної позивачкою в заяві інформації про фактичне місце проживання / перебування внутрішньо переміщеної особи, про що було складено акт обстеження матеріально – побутових умов сім`ї від 18.04.2018 р. (а.с.34).
Згідно витягу з протоколу засідання комісії Управління від 12.06.2018 р. № 102 прийнято рішення про відмову у призначенні (відновленні) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 (а.с.33).
Згідно розпорядження Управління від 27.06.2018 р. позивачу призупинено виплату допомоги при народженні дитини з 01.07.2018 р. (а.с.35).
Не погодившись з діями відповідача щодо відмови в поновленні виплати допомоги при народженні, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України від 28.06.1996 року № 254к/96-ВР, Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII), Законом України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ (далі по тексту – Закон № 2402-ІІІ).
Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.
Згідно статті 8 Закону № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Закон № 2811-XII відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.
Так, згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.
Згідно з пунктом 2 частиною 1 статті 3 Закону № 2811-XII одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.
Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.
За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.
Вказані норми Закону № 2811-XII кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).
Як встановлено судом, відповідач відмовив позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини у зв`язку з відсутністю позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Водночас, Законом № 2811-XII такої підстави для відмови у призначенні допомоги при народженні дитини не передбачено.
Суд звертає увагу, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (далі по тексту - Закон № 1382-IV), не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що ОСОБА_9 отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.
Крім того, слід зазначити, що абз.1 п. 55 розділу «Виплата державної допомоги сім`ям з дітьми» Порядку передбачає, що допомога, яка не отримана вчасно внаслідок невиконання її отримувачами умов, визначених цим Порядком, виплачується за минулий час з моменту призначення, але не більш як за шість місяців з місяця звернення за її одержанням, крім випадків, визначених у абзаці десятому пункту 35 цього Порядку.
Абзацом 2 пункту 35 Порядку передбачено, що призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім`ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень.
Також, згідно п.8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей, затвердженого ПКМУ № 595 від 07.11.2014 р. (з наступними змінами), особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого ПКМУ від 01.10.2014 р. № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Як передбачено п. 9.1 Інструкції щодо порядку оформлення і ведення особових справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.09.2006 року № 345 (далі - Інструкція), у разі переїзду отримувача соціальної допомоги в іншу місцевість виплата допомоги за старим місцем проживання (реєстрації) припиняється. За новим місцем проживання (реєстрації) допомога призначається (подовжується її виплата) на підставі заяви та документів, визначених у відповідних нормативно-правових актах.
Згідно п. 9.3 Інструкції на підставі поданої заяви про продовження виплати допомоги за новим місцем проживання (реєстрації) Управлінням формується Запит особової справи отримувача допомоги до Управління за попереднім місцем її отримання, який направляється поштою або видається особисто отримувачу допомоги (якщо це зазначено у заяві) для передачі зазначеному Управлінню. У разі отримання запиту особової справи отримувача допомоги Управління зобов`язане не пізніше ніж протягом трьох робочих днів припинити виплату соціальної допомоги та направити особову справу за місцем вимоги разом із Супровідним листом до особової справи отримувача допомоги. До справи додається Довідка-атестат та довідка про призначені та виплачені протягом останніх 6-ти місяців соціальні допомоги.
У разі неможливості отримати особову справу та Довідку-атестат допомога продовжується (призначається) за фактичним місцем проживання її отримувача на підставі електронної справи, отриманої від державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України».
За неможливості протягом місяця одержати Довідку-атестат з управлінь, що залишаються в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, з метою захисту права громадян України на одержання призначеної згідно з чинним законодавством державної допомоги, неотримані суми допомоги одержувачам виплачуються за минулий період на підставі інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному сайті Міністерства соціальної політики України.
Суд вважає, що позивач та її діти як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, а соціальний захист - це комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства. Забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава зобов`язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Позивач, в сім`ї якої виховуються та проживають неповнолітні діти, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
Суд також вважає, що вини позивача у не отриманні допомоги при народженні дитини вчасно не має. Позивач виховує дитину та виконує батьківські обов`язки, що не заперечується відповідачем. Обмежень в часі щодо поновлення виплати допомоги при народженні дитини, припиненої не з вини одержувача, в Законі № 2811-XII, Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та Тимчасовому порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей - не передбачено.
Суд звертає увагу на те, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.
Отже, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.
Суд критично ставиться до посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, оскільки зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 2811-XII.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).
Окрім того, суд зазначає, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 року № 826/12123/16 (залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 4 липня 2018 року) положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365 та абз.10 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України “Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам” від 5 листопада 2014 р. №637 визнано нечинними, оскільки останні не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.
Таким чином, враховуючи встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили обставини щодо не відповідності положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365 правовим актам вищої юридичної сили, суд не приймає посилання представника відповідача на вказані нормативно-правові акти.
Приймаючи до уваги наведене, враховуючи необхідність захисту інтересів малолітніх дітей, суд дійшов висновку, що призупиняючи позивачу у виплату допомоги при народженні дітей, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без урахування усіх обставин для прийняття відповідного рішення.
Крім того, відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для прийняття рішення про відмову в поновленні виплати допомоги. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право дитини на отримання соціальної допомоги, що призвело до його порушення, а тому вони підлягає захисту шляхом задоволенні позовних вимог позивача.
Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.
Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
Суд зазначає, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача до Управління про визнати протиправним та скасування розпорядження Управління від 27.06.2018 р. про призупинення виплати допомоги позивачу з 01.07.2018 р., зобов`язання Управління поновити нарахування та виплату державної допомоги при народженні сина – ОСОБА_2 та доньки – ОСОБА_3 з 01 липня 2018 року. За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, обраний позивачем спосіб судового захисту відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, внаслідок чого позовні вимоги слід задовольнити повністю.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що у спірних правовідносинах встановлено порушення відповідачем прав позивача, тому позовні вимоги є необґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління захисту та соціального захисту населення Бахмутської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі № 200/11696/20-а – залишити без змін.
Повне судове рішення – 08 червня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А.В. Гайдар

                                                                                          Т.Г. Гаврищук