ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року	Львів	Справа № 460/4055/21 пров. № А/857/10475/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 29.04.2021р. про відмову в забезпеченні позову в справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення про звільнення території міста від незаконно встановлених тимчасових споруд (суддя суду І інстанції: Махаринець Д.Є. В.В.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 29.04.2021р. м.Рівне; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 29.04.2021р. відмовлено у задоволенні заяви позивача Фізичної особи-підприємця /ФОП/ ОСОБА_1 про забезпечення його позову до відповідача Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення про звільнення території міста від незаконно встановлених тимчасових споруд (а.с.6-8).

Розгляд заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову проведено судом в порядку ст.154 КАС України без повідомлення учасників справи.

          Не погодившись із вказаною ухвалою суду, її оскаржив позивач ФОП ОСОБА_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення питання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати (а.с.14-15).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що 21.04.2021р. апелянтом було виявлено, що на належних йому тимчасових спорудах по АДРЕСА_1 наклеєні «Попередження» № 01-20/151 від 09.04.2021р. Із змісту цих попереджень слідує, що Виконавчим комітетом Рівненської міської ради 26.01.2021р. прийнято рішення № 5 «Про звільнення території міста Рівного від незаконно встановлених тимчасових споруд», яким вирішено звільнити територію міста Рівного від незаконно встановлених тимчасових споруд на АДРЕСА_1 (район шляхопроводу) шляхом демонтажу. У разі невиконання рішення органу місцевого самоврядування в строк до 24.04.2021р. демонтаж незаконно встановленої тимчасової споруди буде здійснено в примусовому порядку комунальними службами міста.
Зазначені заходи є попередніми діями відповідача щодо підготовки до демонтажу належних позивачеві тимчасових споруд, що означає здійснення в найближчі терміни демонтажу зазначених тимчасових споруд.
Під час демонтажу малих архітектурних форм, тимчасових споруд чи конструкцій, ці об`єкти опечатуються та перевозяться на майданчик тимчасового зберігання, де передаються відповідальній особі під розпис. Демонтовані малі архітектурні форми, тимчасові споруди чи конструкції видаються власнику, або його представнику після оплати ним збитків, понесених під час проведення демонтажу, перевезення, розвантаження та зберігання малих архітектурних форм, тимчасових споруд чи конструкцій, відновлення порушеного благоустрою.
Тобто, власник тимчасових споруд чи конструкцій для того, щоб повернути належне йому майно, буде зобов`язаний оплатити вартість проведення демонтажу в будь-якому випадку - незалежно від законності чи незаконності відповідного рішення міської ради.
Це означає, що позивач змушений буде оплатити відповідачу значні суми на відшкодування вартості демонтажу, перевезення, зберігання належних позивачеві споруд - навіть у тому разі, якщо відповідне рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради буде визнано судом незаконним.
Окрім того, існує великий ризик заподіяння шкоди майновим правам позивача внаслідок суттєвого зменшення вартості належного йому майна (тимчасових споруд) в зв`язку з його пошкодженням/руйнуванням в результаті демонтажу.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем існування обставин очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі не відповідає дійсним обставинам справи, а висновок про відсутність визначених законом підстав для забезпечення позову не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

          Як слідує із матеріалів справи, позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 5 від 26.01.2021р. «Про звільнення території міста Рівного від незаконно встановленої тимчасової споруд» в частині демонтажу належних позивачу тимчасових споруд (з продажу промтоварів та електроніки) по АДРЕСА_1 (район шляхопроводу).
           27.04.2021р. позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить:
зупинити дію рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 5 від 26.01.2021р. «Про звільнення території міста Рівного від незаконно встановлених тимчасових споруд» в частині, що стосується: тимчасової споруди (з продажу промтоварів) по АДРЕСА_1 (район шляхопроводу) - п.7 Додатку 1 до цього рішення, тимчасової споруди (з продажу електроніки) АДРЕСА_1 (район шляхопроводу) - п.10 Додатку 1 до цього рішення, що належать ФОП ОСОБА_1 , до набрання рішенням суду законно сили;
заборонити до набрання рішенням суду законної сили Виконавчому комітету Рівненської міської ради, його структурним підрозділам та виконавчим органам, в тому числі, але не виключено, Управлінню житлово-комунального господарства, вживати будь-які заходи, спрямовані на демонтаж тимчасової споруди (з продажу промтоварів) по АДРЕСА_1 (район шляхопроводу) - п.7 Додатку 1 до цього рішення, та тимчасової споруди (з продажу електроніки) по АДРЕСА_1 (район шляхопроводу) - п.10 Додатку 1 до цього рішення, що належать ФОП ОСОБА_1 (а.с.1-3).
Зазначає, що підставою для вжиття заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів до забезпечення позову в подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення заявлених вимог.
Зокрема, в разі примусового демонтажу належних позивачу тимчасових споруд останні будуть опечатані, перевезені на майданчик тимчасового зберігання, при цьому позивач змушений буде оплатити значні суми на відшкодування вартості робіт по демонтажу, перевезенню, зберіганню цих споруд.
Також існує ризик пошкодження або знищення належного позивачу майна під час виконання робіт по його демонтажу, перевезенню та зберіганню.

Відмовляючи у задоволенні заявленого клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що механізм, підстави, терміни і порядок проведення демонтажу тимчасових споруд малих архітектурних форм, кіосків, тимчасових гаражів та іншого, що не є капітальною спорудою на території міста Рівного, які розміщені з порушенням вимог чинного законодавства України, визначає Порядок демонтажу незаконно встановлених тимчасових споруд на території міста Рівного затв. рішенням Рівненської міської ради № 2873 від 02.04.2013р.
При цьому, сам лише факт прийняття рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 90 від 13.10.2020р. «Про звільнення території міста Рівного від незаконно встановленої тимчасової споруди», без застосування процедури його реалізації, встановленої вказаним Порядком, не заподіює негативних наслідків для позивача.
Однак, позивачем не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі. Окрім того, в матеріалах справи є відсутніми докази на підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Також позивач не вказав, що відповідачем чи третіми особами здійснюються будь-які фактичні дії, спрямовані на виконання спірного рішення.
Необхідність вжиття заходів забезпечення позову фактично обумовлена протиправністю оскаржуваного рішення відповідача.
Окрім цього, суд зазначає, що оцінка правомірності оспорюваного рішення суб`єкта владних повноважень має бути надана судом за результатами вирішення судового спору по суті, з урахуванням всіх обставин справи та доказів, що були враховані відповідачем при прийнятті такого рішення. Відтак, висновок про очевидну протиправність спірного рішення до розгляду судом справи по суті не відповідає завданням інституту забезпечення позову та засадам адміністративного судочинства. 
З огляду на недоведеність позивачем існування обставин очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі у сфері публічно-правових відносин, суд вважав відсутніми визначені законом підстави для забезпечення позову.

Враховуючи в сукупності обставини справи, колегія суддів приходить до переконливого висновку про відсутність достатніх та необхідних підстав для вжиття заходів забезпечення позову, про обґрунтованість та підставність відмови суду в забезпеченні позову і дотримання судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали вимог ст.150 КАС України. 
Наведений висновок обґрунтовується наступним.

Відповідно до ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За правилами ч.1 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено, серед іншого, шляхом: зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.
Згідно роз`яснень, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом Ради Європи 13.09.1989р., рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2019р. у справі № 826/10936/18 та від 30.09.2019р. у справі № 420/5553/18.
При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Під час вирішення заяви про забезпечення позову установлено, що позивач ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність з використанням тимчасових споруд, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1 (район шляхопроводу).
26.01.2020р. Виконавчим комітетом Рівненської міської ради прийнято рішення № 5 від 26.01.2021р. «Про звільнення території міста Рівного від незаконно встановлених тимчасових споруд», яким вирішено демонтувати належні позивачу тимчасову споруду (з продажу промтоварів) по АДРЕСА_1 (район шляхопроводу) - п.7 Додатку 1 до цього рішення, тимчасову споруду (з продажу електроніки) АДРЕСА_1 (район шляхопроводу) - п.10 Додатку 1 до цього рішення.

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 5 від 26.01.2021р. «Про звільнення території міста Рівного від незаконно встановлених тимчасових споруд» в частині, що стосується демонтажу належних йому тимчасових споруд.

Під час вирішення апеляційної скарги, колегія суддів підкреслює, що заходи забезпечення такого позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в п.1 ч.2 ст.150 КАС України.

В контексті співмірності суд також перевіряє не тільки співмірність заходів забезпечення позову із позовними вимогами, а й надає оцінку порушеному праву позивача, про захист якого він просить.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Водночас, конкретних фактів порушення прав та інтересів фізичних чи юридичних осіб, очевидність заподіяння шкоди таким інтересам прийняттям оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради в заяві про забезпечення позову не наведено, оскільки йдеться лише про ймовірність та припущення можливості настання таких порушень без посилання на конкретні факти.
Крім того, в заяві про забезпечення адміністративного позову не наведено конкретних обґрунтувань порушення прав позивача із обов`язковим підтвердженням цього відповідними доказами, а також посилання на явну протиправність оскаржуваного рішення відповідача, яка може бути встановлена лише під час розгляду справи по суті, що є безумовною підставою для відмови у застосуванні попереднього судового захисту у вигляді забезпечення позову.
Викладене свідчить про непропорційність та неспівмірність запропонованих позивачем заходів забезпечення позову.

Здійснюючи реальну оцінку співмірності та адекватності застосованих заходів забезпечення позову, колегія суддів враховує співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
          В контексті наведеного, вимоги заяви про забезпечення позову є занадто широкими і невизначеними, що явно виходить за межі позовних вимог та за предмет судового розгляду і поширюється на невизначене коло осіб, не залучених до участі у розгляді даної справи.
При цьому, масштаб визначених позивачем заходів забезпечення фактично призведе до блокування діяльності відповідача та його органів в сфері відносин влаштування тимчасових споруд у м.Рівному, а також до втручання в права та інтереси осіб, які не залучені до участі в справі.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач покликався також на очевидність протиправності оскаржуваного рішення відповідача.
Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.
Так, у постанові Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі № 826/16509/18 щодо «очевидності» ознак протиправності дій та порушення прав позивача заначено, що попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваних рішень (дій) поза обґрунтованим сумнівом.
В цьому випадку наявність ознак протиправності оскаржуваного правового акту може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності. Застосування заходів забезпечення позову в цьому випадку фактично вирішує справу по суті предмету позову.
Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018р. у справі № 800/521/17 зазначила, що забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваної постанови до набрання законної сили судовим рішенням у справі фактично було б ухваленням рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
Колегія суддів зазначає, що суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч.2 ст.2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.
Подані заявником докази наявності ознак протиправності оскаржуваної ухвали відповідача не можуть вважатись підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки підлягають оцінці під час судового розгляду справи по суті.

Щодо ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів, апеляційний суд звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до ст.150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Застосовуючи заходи забезпечення позову з підстав, які законом не передбачені, судом буде допущено втручання у компетенцію органу місцевого самоврядування.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що зазначені позивачем у клопотанні про забезпечення позову доводи не свідчать про наявність законних та переконливих підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених ст.151 КАС України.

          Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів зазначає, що всі конкретні, доречні та важливі доводи заявника (позивача), наведені в заяві про забезпечення позову, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, цитуванні положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновків ЄСПЛ, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при постановленні ухвали суду і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими доводи заяви позивача відхилено.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків ухвали суду, а тому підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

В силу приписів ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ФОП ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 29.04.2021р. про відмову в забезпеченні позову в адміністративній справі № 460/4055/21 залишити без задоволення, а вказану ухвалу суду – без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 23.06.2021р.