ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

31 травня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/2495/19
Головуючий у першій інстанції – Іванюк Т. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/651/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
сторони: позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року (місце ухвалення – смт. Козелець, дата складання повного тексту – 17.02.202) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
                                     В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову посилалось на те, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 25.01.2010, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між сторонами Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.
Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте у порушення умов кредитного договору позичальник своєчасно не надав банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями внаслідок чого у відповідача перед банком утворилась заборгованість, яка, враховуючи часткове внесення коштів на погашення заборгованості позичальником, станом на 13.06.2019 становить: 31349,22 грн, з яких: 8696,96 грн – заборгованість за тілом кредиту; 8336,42 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 11 419, 66 грн – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 927,17 грн – нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн – штраф (фіксована частина), 1469,01 грн – штраф (процентна складова).
В позові банк просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 31 349,22 грн за кредитним договором № б/н від 25.01.2010, та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.
Рішенням Козелецького районного суду від 11.02.2021 позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.01.2010 у сумі 17 033, 38 грн, та 1 043, 76 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. 
Рішення суду обґрунтовано наявністю підстав для задоволення позовних вимог частково, а саме стягнення в розмірі 17033,38 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту, та заборгованості за простроченим тілом кредиту, разом з тим судом відмовлено у стягненні штрафів (500 грн фіксована частина, 1469,01 грн процентна складова), оскільки відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 11.02.2021 представник ОСОБА_1 – адвокат Тимошенко О.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Козелецького районного суду від 11.02.2021, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1800 грн та сплату судового збору в сумі 1565,65 грн.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи та докази, які були подані відповідачем на спростування позовних вимог, а саме: відсутні підписи відповідача в «Правилах надання банківських послуг «ПриватБанком», тарифах на банківські послуги, пам`ятці клієнта, та інших документах; в анкеті-заяві на отримання кредиту не зазначені суттєві умови договору про надання кредиту (зокрема, відсотки); наявні розбіжності щодо визначення розміру встановленого відповідачу кредитного ліміту (5000 грн – за анкетою-заявою, 2000 грн – за випискою позивача про встановлення кредитного ліміту); відсутність у позивача кредитного договору як окремого документу, який мав бути підписаний між позивачем та відповідачем; позивачем не були надані первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували фактичну видачу відповідачу кредиту та його остаточний розмір.
У скарзі заявник посилається на те, що банком не надано до суду доказів існування договору про споживчий кредит, як окремого документу на момент підписання між сторонами анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку». Примірник договору про споживчий кредит у відповідача відсутній, оскільки не був наданий позивачем, що є порушення прав відповідача та порушенням вимог ЗУ «Про споживче кредитування».
Заявник вважає, що надані банком «Умови та Правила надання банківських послуг у «ПриватБанку» не є частиною кредитного договору укладеного між сторонами, оскільки укладення кредитного договору між сторонами не доведено, підписаний примірник такого договору не надано, Умови та Правила надані банком до суду не підписані відповідачем, вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки неодноразово змінювались банком, та надана до суду їх редакція є найбільш сприятливою для задоволення позову.
У скарзі відповідач не визнає наявність заборгованості перед банком та її розмір. Посилається на те, що позивачем не надано жодного первинного документу, на підставі яких було здійснено розрахунок заборгованості відповідача на момент звернення з позовом до суду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» Рожко С.М. просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування відзиву посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, та безпідставність апеляційної скарги. Зазначає, що суд першої інстанції, відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості та первинних бухгалтерських документів – виписки про рух коштів по картрахунку відповідача, правильно визначив загальну суму заборгованості за тілом кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 25.01.2010 ОСОБА_1 підписав заяву № б/н, відповідно до якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 13 т. 1).
Матеріали справи містять розрахунок заборгованості за договором, згідно якого станом на 13.06.2019 становить: 31349,22 грн, з яких: 8696,96 грн – заборгованість за тілом кредиту; 8336,42 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 11 419, 66 грн – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 927,17 грн – нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн – штраф (фіксована частина), 1469,01 грн – штраф (процентна складова) (а.с. 8-12 т. 1).
Крім того, наявна копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, яка підписана позичальником 25.01.2010 (а.с. 14 т. 1).
В довідці зазначено, що відповідач отримує кредитну карту з базовою процентною ставкою по кредитному ліміту на момент підписання договору 2,5% в місяць з розрахунку 360 днів у році. Розмір щомісячного платежу - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Пеня за несвоєчасне погашення заборгованості (1) = базова процентна ставка по договору)/30-нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць нараховується один раз в місяць, при наявності прострочки по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн і більше.
З довідки, наданої АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 25.01.2010, отримав картки № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 остання з них мала термін дії до 04.2018 року (а.с. 159 т. 1).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого відповідачем отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, проте відповідач належним чином не виконував умови договору внаслідок чого утворилась заборгованість, наявністю підстав для задоволення позовних вимог частково, а саме стягнення в розмірі 17033,38 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту, та заборгованості за простроченим тілом кредиту, разом з тим судом відмовлено у стягненні штрафів (500 грн фіксована частина, 1469,01 грн процентна складова), оскільки відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Матеріали справи містять заяву № б/н, згідно якої ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 13 т. 1),  та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, яка підписана позичальником 25.01.2010 (а.с. 14 т. 1), та в якій зазначено, що відповідач отримує кредитну карту з базовою процентною ставкою по кредитному ліміту на момент підписання договору 2,5% в місяць з розрахунку 360 днів у році. Розмір щомісячного платежу - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Пеня за несвоєчасне погашення заборгованості (1) = базова процентна ставка по договору)/30-нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць нараховується один раз в місяць, при наявності прострочки по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн і більше.
З врахуванням наведеного не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що підставою для відмови  у задоволенні позовних вимог у повному обсязі є відсутність підписів відповідача в «Правилах надання банківських послуг «ПриватБанком», тарифах на банківські послуги, пам`ятці клієнта, та інших документах; в анкеті-заяві на отримання кредиту не зазначені суттєві умови договору про надання кредиту (зокрема, відсотки); наявні розбіжності щодо визначення розміру встановленого відповідачу кредитного ліміту (5000 грн – за анкетою-заявою, 2000 грн – за випискою позивача про встановлення кредитного ліміту); відсутність у позивача кредитного договору як окремого документу, який мав бути підписаний між позивачем та відповідачем; позивачем не були надані первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували фактичну видачу відповідачу кредиту та його остаточний розмір.
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
В обґрунтування до стягнення заборгованості по кредитному договору банком надано розрахунок заборгованості за договором, згідно якого станом на 13.06.2019 становить: 31349,22 грн, з яких: 8696,96 грн – заборгованість за тілом кредиту; 8336,42 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 11 419, 66 грн – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 927,17 грн – нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн – штраф (фіксована частина), 1469,01 грн – штраф (процентна складова) (а.с. 8-12 т. 1).
Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і заперечення відповідачем наявної заборгованості фактично отриманих коштів перед банком.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо стягнення з відповідача заборгованості по в розмірі 17033,38 грн (8696,96 грн заборгованість за тілом кредиту, 8336,42 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту), вказана сума отриманих коштів підтверджена наданим банком розрахунком та підписаною анкетою-заявою, у якій відповідач визначив бажаний ліміт, крім того не надано доказів сплати фактично отриманих грошових коштів. 
Судом встановлено, що відповідач кошти отримав, користувався ними, періодично здійснював погашення кредитної заборгованості, проте у встановлені строки не повернув кошти, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту, та заборгованості за простроченим тілом кредиту, отже є необґрунтованими посилання у апеляційній скарзі щодо відсутності первинних документів на підставі яких здійснювався розрахунок, оскільки наданий розрахунок містить інформацію про первісний бажаний розмір отриманих коштів, подальші зміни з врахуванням погашення, суму боргу, яка була не сплачена, термін дії картки також підтверджено довідко (а.с. 13, 14, 159, 160 т. 1).
Враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, а також з огляду на приписи частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, отже колегія суддів приходить до висновку що висновок суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованим.
Оцінюючи доводи відповідача, про те, що заява позичальника разом з цими Умовами та правилами не становить укладений між ними кредитний договір, колегія суддів дотримується правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), зазначеним висновкам не суперечить і рішення суду першої інстанції, отже доводи апеляційної скарги  щодо не укладення кредитного договору  та заперечення проти того, що Умови та Правила надані позивачем є частиною кредитного договору не є є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення  фактично отриманих коштів, які складаються з тіла кредиту та простроченого тіла кредиту, яке і стягнув суд першої інстанції.
З врахуванням наведеного і доводи щодо не підписання саме Умов та Правил, відсутність у позивача доказів ознайомлення з усіма суттєвими умовами надання кредиту згідно ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог.
Отже, в даному судом першої інстанції не застосовано правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову, на які посилається скаржник у апеляційній скарзі. 
Крім того, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні банку в частині стягнення пені та штрафів, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України у постанові від 21.10.2015 по справі №6-2003цс15, та у відповідності до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір в частині задоволених вимог з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 31.05.2021.
Головуючий                                                        Судді :