Ухвала
13 травня 2021 року
м. Київ
справа №683/2029/20
провадження №61-3851ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Старокостянтинівської міської ради про визнання незаконними створення та заборону використання суб`єктами владних повноважень Старокостянинівської міської ради недостовірної інформації, відображеної в державних актах, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Старокостянинівської міської ради, в якому просила:
- визнати незаконними створення у 2008 році та використання суб`єктами владних повноважень Старокостянтинівської міської ради в державних актах серії ЯД №013332, серії ЯД №013333 та серії ЯД №013336 від 18 вересня 2008 року та в документах недостовірної інформації: «рішення Старокостянтинівської міської ради №122 п. 18 від 10 грудня 1997 року; голова Старокостянтинівської міської ради М.С. Мельничук», що відображена та задокументована будь-якими засобами на будь-яких носіях;
- визнати незаконними використання та заборонити використання незаконно створеної у 2008 році суб`єктами владних повноважень Старокостянтинівської міської ради недостовірної інформації: «рішення Старокостянтинівської міської ради №122 п. 18 від 10 грудня 1997 року; голова Старокостянтинівської міської ради М. С. Мельничук», що була створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень Старокостянтинівської міської ради у 2008 році, що відображена та задокументована в державних актах серії ЯД №013332, серії ЯД №013333 та серії ЯД №013336 від 18 вересня 2008 року.
В обґрунтування позову зазначила, що оформлення зазначених державних актів на її чоловіка, ОСОБА_2 , порушує її права співвласника, оскільки земельні ділянки набуті ними у зареєстрованому шлюбі, і є спільним майном подружжя. Крім того, підставою їх видачі вказано рішення Старокостянтинівської міської ради № 122, п. 18, від 10 грудня 1997 року, яке фактично радою не приймалось і в архівному відділі виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради відсутнє, а наявне лише рішення виконавчого комітету №122 від 10 грудня 1997 року. Підпис у вказаних державних актах «…голова Старокостянтинівської міської ради М.С. Мельничук» не відповідає дійсності, оскільки станом на вересень 2008 року, коли було видано державні акти, такої посади у Старокостянтинівській міській раді як «голова Старокостянтинівської міської ради» не існувало, натомість була посада міського голови.
За твердженням позивача, вказана недостовірна інформація порушує її немайнове право у зв`язку з незаконним втручанням у її приватне сімейне життя.
Рішенням   Старокостянтинівського   районного   суду   Хмельницької  області  від  11 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд вказав на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, не встановлено обставин справи, які б вказували на порушення особистих немайнових прав позивача.
05 березні  2021  року  до  Верховного  Суду  ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв'язку подала касаційну скаргу на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано направити до суду касаційної інстанції уточнену касаційну скаргу, в якій чітко зазначити підставу(и) касаційного оскарження судового рішення у відповідності до статті 389 ЦПК України.
У встановлений Верховним Судом строк заявником на адресу Верховного Суду направлено матеріали на усунення недоліків.
Вказані в ухвалі недоліки касаційної скарги усунені.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК Українималозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п'ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядкуспрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду;  4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Верховний Суд урахував, предмет позову, складність справи та прийшов висновку, що дана справа є незначної складності, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань випадки, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі може бути переглянуто у касаційному порядку. 
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Сама по собі незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Старокостянтинівської міської ради про визнання незаконними створення та заборону використання суб`єктами владних повноважень Старокостянинівської міської ради недостовірної інформації, відображеної в державних актах, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                    Є. В. Петров
                                                                                                                                А. А. Калараш 
                                                                                                                               О. С. Ткачук