ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року	Львів	Справа № 140/1219/21 пров. № А/857/7302/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів: 

головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Улицького В.З., Шавеля Р.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року (ухвалене головуючим – суддею Дмитрук В.В. у м. Луцьк) у справі № 140/1219/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною та скасування відмови,

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування відмови від 28.12.2020 №17403-17494/K-02/8-0300/20 у зверненні по питанню переходу з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію по інвалідності відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язання здійснити перерахунок пенсії, а саме перехід з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» на пенсію по інвалідності, як ліквідатору аварії на ЧAEC та обчислити її відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про cтaтyc і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плaти, встановленої законом на 1 січня відповідного року.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що листом від 28.12.2020 №17403-17494/К-02/8-0300/20 ГУ ПФУ у Волинській області відмовило позивачу у переведенні із пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності відповідно до норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки по вказаному питанню необхідно звернутися з відповідною заявою та усіма необхідними документами до Відділу обслуговування громадян №7 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за адресою: м. Луцьк, просп. Грушевського, 1. Не погоджуючись із таким рішенням уповноваженого органу, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено протиправного втручання відповідача в права та інтереси позивача, оскільки у спірному листі відповідачем не відмовлено в переведенні на пенсію по інвалідності відповідно до норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а лише роз`яснено порядок подання документів для призначення пенсії. Позивачем не доведено, що поведінка ГУ ПФУ у Волинській області в установлених правовідносинах позбавляє його права на переведення на інший вид пенсії.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що відповідач протиправно відмовив йому у переведені з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки ним особисто було надано всі необхідні документи для переходу з одного виду пенсії на інший.
Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.10).
Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 22.01.2005, виданого Волинським обласним військовим комісаріатом Міністерства оборони України, ОСОБА_1 є також інвалідом війни другої групи (а.с. 11).
Внаслідок захворювання, отриманого під час виконання обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, позивач отримав 2 групу інвалідності з втратою 70 відсотків працездатності, що підтверджується копією витягу із акту огляду у МСЕК серії ВЛН №012619 від 14.12.2004 (а.с.14).
Згідно архівної довідки галузевого Державного архіву Міністерства оборони України №79755/1 від 23.09.2013 в наказах командира військової частини НОМЕР_3 відображені дні роботи позивача в зоні особливого контролю (№ зони не вказано) місто Чорнобиль: червень з 9 по 20, з 21 по 30, липень з 1 по 13 (наказ №60 від 03 липня 1987 року, №66 від 24 липня 1987 року) (а.с.15).
11.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про переведення з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Листом від 28.12.2020 №17403-17494/К-02/8-0300/20 ГУ ПФУ у Волинській області відмовило позивачу у переведенні із пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності відповідно до норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки по вказаному питанню необхідно звернутися з відповідною заявою та усіма необхідними документами до Відділу обслуговування громадян №7 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за адресою: м. Луцьк, просп. Грушевського, 1 (а.с.16).
Позивач вважаючи таку відмову відповідача протиправною звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до ст. 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Як згадувалось вище, позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» і враховуючи вимоги ст. 10 Закону №1058-IV він звернувся до відповідача із заявою про на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Колегія суддів вважає за потрібне вказати та таке підтверджується матеріалами справи, що не оспорюється учасниками справи, що видане позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії НОМЕР_1 від 18.07.2019 підтверджує факт роботи (служби) останнього у зоні відчуження у відповідний період та протягом необхідної кількості днів.

Крім цього, участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС позивач підтверджував свідоцтвом про хворобу №105 (а.с.12).

Разом з цим, як правильно зауважив суд першої інстанції, на заяву про перехід на інший вид пенсії він отримав роз`яснення, а саме зазначено, що по вказаному питанню необхідно звернутися з відповідною заявою та усіма необхідними документами до Відділу обслуговування громадян №7 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за адресою: м. Луцьк, просп. Грушевського, 1.

Обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення прав чи інтересів заявника, а ознакою такого порушення зміна стану його суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірному листі відповідачем не відмовлено в переведенні на пенсію по інвалідності відповідно до норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а лише роз`яснено порядок подання документів для призначення пенсії, що в свою чергу виключає протиправне втручання відповідача в права та інтереси позивача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 140/1219/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 01 червня 2021 року