Постанова 
Іменем України
 
29 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 750/11208/19
провадження № 61-15635св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
відповідач - Чернігівська міська рада,
третя особа - Багатопрофільне приватне підприємство «Позитив»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чернігівської міської ради, третя особа - Багатопрофільне приватне підприємство «Позитив», про визнання протиправним та скасування рішення і свідоцтва про право власності на земельну ділянку, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Марченко Ніни Іванівни на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 червня 2020 року у складі судді Требух Н. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Бобрової І. О., Мамонової О. Є., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення п`ятдесят третьої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року про передання                 у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0,0800 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0044, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також скасувати свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку від 22 жовтня 2015 року, серія та номер НОМЕР_1, видане ОСОБА_2 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 04 серпня 1995 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, за умовами якого він набув право власності (прийняв у дар) незакінчений будівництвом, але не зданий в експлуатацію житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 . Посилався на те, що не здійснив реєстрацію будинку, як того вимагали норми чинного на той час Цивільного кодексу Української РСР                    від 18 липня 1963 року(далі ? ЦК Української РСР), через наявність незакінченого будівництвом будинку за зазначеною адресою. За усною домовленістю            ОСОБА_2 залишився зареєстрованим у зазначеному будинку. З дозволу Чернігівської міської ради він побудував ще один будинок на земельній ділянці, право користування якою перейшло до нього у зв`язку з набуттям у власність будинку. В подальшому він дізнався, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2015 року № НОМЕР_1, виданого реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції. На його думку, ОСОБА_2 подав до органу місцевого самоврядування технічну документацію на будинок, який вже був знесений, увівши таким чином в оману Чернігівську міську раду та землевпорядну організацію, що потягло за собою прийняття 07 жовтня 2015 року протиправного рішення про затвердження технічної документації та передання у власність       ОСОБА_2 земельної ділянки, якою користується він та на якій знаходиться належне йому нерухоме майно.
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом,               у якому просив визнати недійсним договір дарування незакінченого будівництвом, але не зданого в експлуатацію житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований на АДРЕСА_1 , укладений            04 серпня 1995 року між ним та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Пилипенко Н. С., зареєстрований в реєстрі за № 1-69-19.
 
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки, укладаючи цей договір, він не мав наміру відчужувати безоплатно у власність ОСОБА_1 своє єдине житло як                       і ОСОБА_1 не мав наміру набути це майно у власність. Вказував на те, що        з 1971 року дотепер постійно проживає у будинку, а ОСОБА_1 не вчинив жодних дій, які підтверджували б прийняття майна у дар, а також реалізації обов`язків, передбачених цим договором щодо завершення будівництва будинку та здачі його в експлуатацію, реєстрації будинку відповідно до статті 227 ЦК Української РСР. Також зазначив, що саме він займався добудовою будинку, проведенням його поточних ремонтів, усуненням порушень законодавства щодо газопостачання. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Деснянський районний суд міста Чернігова рішенням від 05 червня 2020 року позов задовольнив. Визнав незаконним та скасував пункт 1.20 рішення п`ятдесят третьої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 07 жовтня              2015 року про затвердження технічної документації та передання у власність безоплатно земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 , площею 0,0800 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0044. Скасував свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22 жовтня 2015 року, серія та номер НОМЕР_1, видане реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції, на земельну ділянку площею 0,08 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва                                   і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 7410100000:02:051:0044, видане на ім`я ОСОБА_2 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив. 
 
Деснянський районний суд міста Чернігова додатковим рішенням від 01 липня 2020 року вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що при складанні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0800 га на АДРЕСА_1 та в подальшому передання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не було враховано укладеного                      у 1995 році договору дарування нерухомого майна, розташованого на зазначеній земельній ділянці.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог. При цьому суд зазначив, що реєстрація місця проживання та фактичне проживання ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 не може достовірно доводити той факт, що договір дарування                      від 04 серпня 1995 року є мнимою угодою, укладеною без наміру створення юридичних наслідків.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Чернігівський апеляційний суд постановою від 16 вересня 2020 року рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 червня 2020 року залишив без змін.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому апеляційний суд погодився       з висновком суду першої інстанції про те, що незакінчений будівництвом будинок, що був предметом договору дарування, є спорудою, яку не можна відокремити від земельної ділянки, а отже, до позивача перейшло право на неї разом з правом на набуту нерухомість. Водночас суд вважав безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що незакінчений будівництвом будинок не може вважатись спорудою, а є матеріалами і обладнанням, використаними в процесі будівництва, оскільки таке правове визначення було уведено статтею 377 ЦК України, що набрав чинності лише з 2004 року, тобто такий правовий статус недобудованого майна законодавчо не був визначений при укладенні сторонами договору дарування. При цьому суд врахував, що після набуття у власність ділянки на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 отримав право власності на житловий будинок, розташований на цій ділянці, але за адресою: АДРЕСА_1 , і в подальшому змінив поштову адресу земельної ділянки на аналогічну. Також суд вважав безпідставними посилання ОСОБА_2 на те, що договір дарування є фіктивним, оскільки оспорюваний договір дарування був укладений до 01 січня 2004 року, то до нього мають застосуватися норми ЦК Української PCР, а отже, він не може оскаржуватися з підстав, які не були передбачені законодавством, чинним на момент його укладання.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У жовтні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Марченко Н. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 червня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити                            в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження зазначає те, що суд апеляційної інстанції                  в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі               № 910/1310/19, від 04 вересня 2018 року у справі № 915/1279/17, від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17, від 28 лютого 2018 року у справі № 352/626/13-ц, від 05 березня 2020 року у справі № 14/325"б". 
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що у цій справі право користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою не підтверджене належними доказами, зокрема, його право користування земельною ділянкою не визнано ні державними органами (не зареєстровано), ні Чернігівською міською радою, яка здійснювала функції власника до передання земельної ділянки                       у власність ОСОБА_2 , ні титульним і фактичним володільцем та користувачем ОСОБА_2 , не визнавалося таке право і в судовому порядку. В оскаржуваній постанові апеляційного суду немає висновків щодо незаконності рішення Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року та порушені норми права Чернігівською міською радою при прийнятті зазначеного рішення. Посилання апеляційного суду на те, що Чернігівська міська рада не врахувала наявність договору дарування незакінченого будівництвом будинку, без вказівки на норму права, якою передбачений обов`язок брати до уваги такий договір, свідчить про порушення принципу, закріпленого у статті 328 ЦК України, щодо правомірності набуття права власності. Також скарга містить доводи про те, що суд апеляційної інстанції зробив висновок про наявність у первісного позивача права користування спірною земельною ділянкою, пославшись на статтю 30 ЗК України в редакції від 18 грудня 1990 року, витлумачивши її зміст таким чином, що ця норма застосовується і до випадків відчуження незакінчених будівництвом житлових будинків, оскільки такий об`єкт є спорудою. Водночас правові висновки Верховного Суду щодо застосування саме цієї норми у подібних правовідносинах відсутні, а практика Верховного Суду щодо застосування майже аналогічної норми статті 120 ЗК України в чинній редакції щодо автоматичного переходу права власності/користування на земельну ділянку внаслідок відчуження розміщених на них будівель та споруд стосується лише випадків відчуження будівель і споруд, які закінчені будівництвом та зареєстровані як об`єкти нерухомого майна. Суди попередніх інстанцій проігнорували факт перебування предмета договору дарування весь час після укладення договору і дотепер у володінні та користуванні ОСОБА_2 та відсутність допустимих доказів передання нерухомого майна ОСОБА_1 . Суд першої інстанції всупереч частині четвертій статті 267 ЦК України та статям 263-265 ЦПК України не розглянув заяви Чернігівської міської ради про застосування строків позовної давності. При цьому суд апеляційної інстанції не дав правової оцінки порушенням місцевим судом вказаних норм матеріального та процесуального права.
 
У січні 2021 року  ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали їм належну правову оцінку. При цьому зазначив, що      ОСОБА_2 , ввівши в оману Чернігівську міську раду та Багатопрофільне приватне підприємство «Позитив», без будь-якого права користування землею подав заяву та отримав дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також вказував на те, що апеляційний суд надав належну оцінку доводам відповідача щодо пропуску позовної давності.
 
У січні 2021 року Чернігівська міська рада подала відзив на касаційну скаргу,               в якому просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. При цьому зазначила, що спірна земельна ділянка виділена  ОСОБА_2 відповідно до закону. При прийнятті оскаржуваного рішення їй не було відомо про наявність договору дарування незакінченого будівництвом, але незданого в експлуатацію житлового будинку від 04 серпня 1995 року. Також зазначила, що позивач попустив позовну давність, оскільки про порушення свого права він міг дізнатися починаючи з 13 жовтня 2015 року, після оприлюднення оскаржуваного рішення.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
29 грудня 2020 року справа № 750/11208/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди встановили, що 05 липня 1971 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , який складається з будинку житловою площею   33,3 кв. м та сараю. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Сіліченко Е. І. та зареєстрований за      № 1-6074.
 
Згідно з витягом із рішення виконавчого комітету Деснянської районної ради народних депутатів міста Чернігова від 10 липня 1995 року № 146 «Про індивідуальне будівництво» ОСОБА_2 дозволено будівництво сараю, гаража з лазнею і кімнатою відпочинку на АДРЕСА_1 .
 
04 серпня 1995 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у дар незакінчений будівництвом, але не зданий в експлуатацію житловий будинок                   з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , процент зносу становив 10 % і процент готовності становив 100 %. До складу домоволодіння входили:              літ. Б - сарай, літ. В-І - сарай, літ. ВІ-І - навіс, літ. Г-I - туалет, огорожа № 1-2. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Пилипенко Н. С. і зареєстрований в реєстрі за № 1-3919.
 
23 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Чернігівської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,080 га в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 . У заяві зазначено, що додатками до неї є: копія паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_2 , копія кадастрового плану та схема розміщення земельної ділянки на вулиці Новій в адміністративних межах Чернігівської міської ради, правовстановлювальні та інші документи. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0800 га в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 містить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформований 19 лютого 2015 року, згідно з яким станом на дату формування витягу відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно буднику немає.
 
Згідно з витягом із рішення п`ятдесятої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 27 квітня 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), а саме на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 0,0800 га.
 
Багатопрофільне приватне підприємство «Позитив» на замовлення ОСОБА_2 виготовило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0800 га на АДРЕСА_1 . Із пояснювальної записки встановлено, що підставою для складання документації був витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 лютого 2015 року № 3389904 та рішення п`ятдесятої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 27 квітня 2015 року.
 
У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Чернігівської міської ради із заявою про передання йому у власність земельної ділянки площею 0,0800 га на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
 
Рішенням п`ятдесят третьої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради            від 07 жовтня 2015 року (пункт 1.20) затверджено технічну документацію та передано ОСОБА_2 у власність безоплатно земельну ділянку для будівництва                                        і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 , площею 0,0800 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0044.
 
22 жовтня 2015 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_1 , а саме на земельну ділянку площею 0,08 га на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 7410100000:02:051:0044.
 
09 грудня 2015 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 116,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з витягом з рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради                   від 18 січня 2016 року № 13 вирішено присвоїти поштову адресу, в тому числі земельній ділянці загальною площею 0,08 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0044, та житловому будинку загальною площею 116,4 кв. м,                 з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 (будівельна адреса) - АДРЕСА_1 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Щодо вирішення первісного позову
 
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
 
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані                                 з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною;                       г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
 
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
 
Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.  
 
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб,               а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
 
Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 зазначив, що у зв`язку з набуттям права власності на незакінчений будівництвом житловий будинок на АДРЕСА_1 він автоматично став користувачем земельної ділянки під будинком. У зв`язку з цим він вважав, що, передаючи у власність  ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, відповідачі порушили його права.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі                                  № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), вирішуючи спір про визнання права власності на земельну ділянку, вказувала на те, що, укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. При цьому Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 01 січня              1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР             (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю                      і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування норм вказаних статей                        у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня          2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від  05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
 
Суди попередніх інстанцій, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази, дійшли правильного висновку, що при складанні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, площею 0,0800 га на АДРЕСА_1 та в подальшому передання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не було враховано укладеного                      у 1995 році договору дарування нерухомого майна, розташованого на зазначеній земельній ділянці, тому оспорюване рішення Чернігівської міської ради та свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку від 22 жовтня 2015 року підлягають скасуванню.
 
У зв`язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо норм, які регулюють спірні правовідносини.
 
Щодо позовної давності
 
Чернігівська міська рада у суді першої інстанції заявила клопотання про застосування позовної давності. 
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття             257 ЦК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Встановивши, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався лише                   у 2019 році, а відповідач не довів, що позивач довідався або міг довідатися раніше, ніж позам межами трирічного строку до дня звернення до суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не пропустив позовної давності. Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, а суд касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України не здійснює переоцінки доказів. 
 
Щодо вирішення зустрічного позову
 
Згідно зі статтею 58 ЦК Української РСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).
 
Для визнання угоди мнимою необхідно встановити той факт, що угода була укладена без наміру створити юридичні наслідки та що сторони за угодою ніяких дій зі здійснення мнимої угоди не вчиняли.
 
Отже, підставою для визнання договору дарування недійсним з мотивів його мнимості, є укладення його без створення юридичних наслідків.
 
Таким чином, для застосування зазначеної норми права суд повинен встановити факт домовленості сторін про укладення такої угоди про людське око, тобто факт наявності волі обох сторін на укладення саме такої угоди, і тягар доказування недійсності правочину покладається на позивача.
 
Відповідно до частини першої статті 128 ЦК Української РСР (чинного на час укладення договору дарування), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК Української РСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, згідно з якою договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
 
До набрання чинності ЦК України виникнення права власності у набувача нерухомого майна за договором дарування залежало від передачі майна та додержання нотаріальної форми договору і не було пов`язане з його реєстрацією.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 127/3354/17 (провадження       № 61-9511св18) та від 03 жовтня 2019 року у справі № 727/12430/17 (провадження № 43679св18).
 
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки, укладаючи цей договір, він не мав наміру відчужувати безоплатно у власність ОСОБА_1 своє єдине житло, як                       і ОСОБА_1 не мав наміру набути це майно у власність.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що на час укладання договору дарування житловий будинок був незакінчений будівництвом, у зв`язку з чим не був зареєстрований ОСОБА_1 . При цьому суди виходили з того, що позивач за зустрічним позовом не надав суду переконливих доказів, які підтвердили б наявність обставин, передбачених статтею 58 ЦК Української РСР ,для визнання договору дарування недійсним. Сама по собі реєстрація місця проживання та фактичне проживання ОСОБА_2 у недобудованому і не зданому в експлуатацію будинку на АДРЕСА_1 не є достатньою підставою для визнання правочину недійсним. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог ОСОБА_2 не надав, а суди такі докази та обставини не встановили.
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про недоведеність вимог за зустрічним позовом.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів                   у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду не суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі                № 910/1310/19, від 04 вересня 2018 року у справі № 915/1279/17, від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17, від 28 лютого 2018 року у справі № 352/626/13-ц, від 05 березня 2020 року у справі № 14/325"б.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки дію рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 червня 2020 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 16 вересня                2020 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року,                  у зв`язку із залишенням цих судових рішень без змін їх дію необхідно поновити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Марченко Ніни Іванівни залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 червня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року залишити без змін. 
 
Поновити дію рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 червня 2020 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 16 вересня                2020 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	В. С. Жданова	
 	 	
 	Є. В. Коротенко