Справа № 128/468/21
Провадження № 22-ц/801/1478/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року	Справа № 128/468/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Сопруна В.В.,
суддів          Міхасішина І.В., Оніщука В.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №128/468/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 травня 2021 року, яке ухвалене суддею Карпінська Ю.Ф. в Вінницькому районному суді Вінницької області, повний текст складено 19 травня 2021 року, 

в с т а н о в и в :

В лютому 2021 року  ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась дочка ОСОБА_4 , яка проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги в належному розмірі на утримання дочки не надає, хоч фізично здоровий, інших утриманців немає.
Таким чином, позивач просила стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, і до досягнення дочкою повноліття.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 травня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 16 лютого 2021 року, і до досягнення дочкою ОСОБА_5 повноліття.
Рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць – допущено до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2  – ОСОБА_3  подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення в частині призначення аліментів на утримання дитини в розмірі ј частини від доходу ОСОБА_2 є необ`єктивним, необґрунтованим та ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Просив скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн, щомісячно, з дати подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що у відповідача відсутнє джерело доходу і він не має можливості поліпшити свій матеріальний стан. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 червня 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено, що сторони по справі 06 вересня 2014 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Крижопільського районного управління юстиції у Вінницькій області, про що було складено актовий запис № 56, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02 жовтня 2014 року (а.с.10).

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно, серії НОМЕР_2 від 04 листопада 2020 року (а.с.12).

Згідно довідки № 693, виданої Крижопільською селищною радою Вінницького району Вінницької області 16 лютого 2021 року, дочка сторін по справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю (а.с.6). 

Добровільної згоди щодо розміру утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сторонами по справі не досягнуто.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач  ОСОБА_2  є рідним батьком ОСОБА_4 , добровільно законного обов`язку по її утриманню не виконує, дитина проживає з матір`ю, тому підлягають стягненню аліменти в розмірі ј заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, доказів неможливості надання такої допомоги відповідачем суду не надано.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, дійшов вірного висновку про стягнення на користь позивача аліментів на утримання доньки в розмірі ј заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 лютого 2021 року та до досягнення дитиною повноліття.
Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду, враховуючи вимоги ст. 182 СК України. Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі обставини справи, дав належну оцінку наданим сторонами доказам, визначивши розмір аліментів на утримання спільної дитини сторін, що є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідач не надає добровільної матеріальної допомоги на  утримання та виховання дитини. Доказів на спростування вказаної обставини відповідачем надано не було ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 є молодим (1990 року народження), працюючим чоловіком, вад здоров`я, які обмежували можливості працювати немає, донька сторін проживає з матір`ю й знаходиться  на її утриманні, батько - відповідач по справі, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на її утримання. 
Крім того, відповідач не надав суду доказів того, що дійсно має скрутне матеріальне становище та неспроможний сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, отже, суд першої інстанції, визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання дитини в частці в розмірі 1/4, врахував правила статті 182 СК України, дав правильну оцінку зібраним у справі доказам для визначення належного до сплати розміру аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не виконав вказані вимоги процесуального закону щодо доведення належними і допустимими доказами своїх доводів, наведених у скарзі.

Вказуючи про необхідність визначення суми стягнутих з нього аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно, ОСОБА_2 у порядку статті 81 ЦПК України не довів своєї неспроможності сплачувати позивачу аліменти у визначеному судом розмірі, а також щодо достатності суми у розмірі 2000 грн на належне забезпечення дитини.

З урахуванням усіх встановлених обставин та з покликанням на норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для зміни рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують вірні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2021 року.

Головуючий                         Сопрун В.В.

Судді                                 Міхасішин І.В.
                                       
                                                               Оніщук В.В.