Ухвала
Іменем України
 
04 червня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 316/2813/20
провадження № 61-8048ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , 
 
розглянув касаційну скаргу представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року у складі судді Бульба О. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про звільнення орендованого приміщення та стягнення плати за незаконне користування майном.
У лютому 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що позивач просить стягнути з відповідача 70 000,00 грн за кожен місяць затримки звільнення приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі відповідач не звільнила наведене приміщення, отже загальна сума стягнення за незаконне користування за період з 01 серпня 2020 року по 17 лютого 2021 року складає 490 000,00 грн. Згідно інформаційної довідки № 244641356 сформованою 16 лютого 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачу на праві власності належить, квартира, за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно інформаційної довідки № 244633118 сформованою 16 лютого 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачу на праві власності належить, квартира, за адресою: АДРЕСА_3 . Враховуючи той факт, що ФОП ОСОБА_2 , веде свою господарську діяльність в орендованому майні, іншого майна, крім наведеного вище не має, тому існує реальна загроза невиконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 по даній справі.
У зв`язку з викладеним просила забезпечити позовну заяву та накласти арешт на майно, власником якого є ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_4 , загальна площа 71,2 кв. м, житлова площа 42,4 кв. м, трикімнатна, реєстраційний номер 17696381; квартира АДРЕСА_5 , загальна площа 32,6 кв. м, житлова площа 17,5 кв. м, однокімнатна, реєстраційний номер 11137148.
Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на майно, власником якого є ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_4 , загальна площа 71,2 кв. м, житлова площа 42,4 кв. м, трикімнатна, реєстраційний номер 17696381; квартира АДРЕСА_5 , загальна площа 32,6 кв. м, житлова площа 17,5 кв. м, однокімнатна, реєстраційний номер 11137148.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами наявний спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, а тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Представник ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у травні 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову є неспівмірними заявленим позовним вимогам, зокрема у позові зазначено загальну суму стягнення з незаконне користування приміщенням у розмірі 490 000,00 грн, разом із цим вартість майна, на яке накладено арешт складає 638 300,00 грн. Заявник зазначає, що судами не перевірено, чи не буде забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно порушувати інтереси інших осіб, права яких можуть бути обмежені. Крім того, суд першої інстанції не застосував обов`язкових заходів зустрічного забезпечення позову. Зазначає, що висновки судів не відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах: від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц, від 18 жовтня 2018 року у справі № 913/257/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 753/2380/18-ц.
 
У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту ухвали Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
У пункті 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
 
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний із позовною вимогою і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
 
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно вважав, що, оскільки позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 70 000,00 грн за кожен місяць затримки звільнення приміщення, загальна сума боргу на момент задоволення заяви судом першої інстанції складала 490 000,00 грн, тому обрання такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності відповідає вимогам статей 149, 150 ЦПК України. Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що після вжиття заходів забезпечення майно було відчужене, що підтверджує ту обставину, що на час вжиття заходів забезпечення, позивач мав обґрунтовані припущення що невжиття заходів може спричинити відчуження відповідачем майна і, як наслідок, невиконання можливого рішення про стягнення грошових сум.
 
Колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідні заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами і такі заходи забезпечення позову у даному випадку не порушують права власності ОСОБА_2 , а лише тимчасово обмежують її право на розпорядження цим майном з метою забезпечення реального виконання рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, що відповідає меті та правовій природі інституту забезпечення позову в цивільному процесі.
 
Доводи касаційної скарги про те, що сукупна вартість майна, на яке накладено арешт перевищує загальну суму стягнення у справі за позовом, Верховний Суд відхиляє, оскільки жодним чином не підтверджені. Зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що відповідач надавав до суду першої та апеляційної інстанції звітів про оцінку майна, на яке накладено арешт.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц, від 18 жовтня 2018 року у справі № 913/257/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 753/2380/18-ц колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки питання щодо забезпечення позову вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та доводів заявника. В даному випадку, суди попередніх інстанцій дали належну оцінку доводам заявника щодо необхідності вжиття такого заходу забезпечення позову, врахували вимоги розумності, обґрунтованості позивачем за зустрічним позовом необхідності забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін.
Доводи касаційної скарги щодо незастосування судом зустрічного забезпечення є необґрунтованими з огляду на наступне
Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
 
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право, проте не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.
 
Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення передбачені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
 
Крім того, положеннями частини шостої статті 154 ЦПК України передбачено право відповідача звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення та надати докази, які на його думку підтверджують наявність обставин для такого забезпечення.
 
Із урахуванням відсутності доказів завдання відповідачу збитків унаслідок забезпечення позову, доводи скарги щодо порушення норм процесуального права в частині зустрічного забезпечення на правильність висновків суду не впливають.
Оскільки правильне застосування судами норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до  фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про звільнення орендованого приміщення та стягнення плати за незаконне користування майном та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, невід`ємних поліпшень та моральної шкоди, представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик