ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 р. 	Справа № 520/14474/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Бершова Г.Є.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року по справі № 520/14474/2020 (головуючий 1 інстанції Сагайдак В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №267 від 22.09.2020р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 та оформити відповідні документи для вирішення питання про визначення ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №267 від 22.09.2020 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Таджикистану ОСОБА_1 є незаконним та такими, що підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року відмовлено в задоволенні позову.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З урахуванням ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 02.09.2020 року ОСОБА_1 , громадянин Республіки Таджикистан звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На виконання вимог Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” з позивачем проведено співбесіди, за результатами якої складено протокол від 08.09.2020 та від  22.09.2020.
Згідно змісту висновку від 22.09.2020 враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, відповідно до частини шостої статті 8 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, рекомендовано за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою.
Наказом від 22.09.2020 №267 відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивачем 24.09.2020 отримано повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №101 від 22.09.2020.
Не погоджуючись з вказаними рішенням позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний наказ відповідача, є обґрунтованим та правомірним, а позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині, що оскаржується з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
Пунктом 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.
Відповідно до абзацу 6 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Колегією суддів встановлено, що позивач є громадянином Республіки Таджикистан, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Курган-Тюбе, Таджикистан, за етнічним походженням таджик, за релігійними переконаннями мусульманин-суніт. В 2009 році, позивач став спільно проживати з ОСОБА_2 , яка мешкала у сусідньому домі, але офіційно ніколи свій шлюб не реєстрували і проживали в орендованих приміщеннях. У 2010 році, у них народився перший син ОСОБА_3 , в 2015 році народився другий син ОСОБА_4 , в 2016 році народився третій син ОСОБА_5 , а в 2018 році народився четвертий син ОСОБА_6 . Для того, щоб утримувати сім`ю, в 2017 році, позивач взяв в борг у знайомого лихваря гроші в сумі 3000 доларів США та за ці гроші, в 150 кілометрах від міста Курган-Тюбе в районі Кангерт, почав розводити домашніх курей. Через сім місяців, від хвороби, всі півтори тисячі курей померли. Із взятих у борг 3000 доларів США, позивач віддав лихварю лише 100 доларів СІПА і обіцяв повернути остаток пізніше. Для того, щоб повернути борг попередньому лихварю, заявник взяв в борг у іншого лихваря, вже 5000 доларів США та за ці гроші, в 4 кілометрах від міста Курган- Тюбе, почав розводити корів, сподіваючись з вартості отриманого від п`яти корів молока сплатити борги, але кількості отримуваного молока не вистачало навіть на оплату кормів. Через місяць, заявник продав одну корову, а на протязі двох наступних місяців, заявник зарізав чотирьох останніх корів. Від продажу м`яса чотирьох корів, заявник отримав 2800 доларів США, з яких 1000 доларів США віддав братам матері своїх чотирьох синів, з якою він на той момент вже не спілкувався. Таким чином, станом на січень 2020 року, ОСОБА_1 залишився винен на території Таджикистану, двом лихварям - 7900 доларів США. 09.01.2020, переховуючись від позичальників, позивач вилетів з території Таджикистану, з аеропорту міста Душанбе до міста Ташкент, Узбекистан. В той же день, 09.01.2020, позивач вилетів з аеропорту міста Ташкент, Узбекистан до аеропорту міста Мінськ, Білорусія. В аеропорту міста Мінськ, погранична служба Республіки Білорусь, в паспорті позивача зробила запис про заборону його в`їзду на територію держави та повернула ОСОБА_1 на тому же літаку до аеропорту вильоту, міста Ташкент, Узбекистан. 10.01.2020, позивач, не бажаючи повернення до Таджикистану, вилетів з аеропорту міста Ташкент, Узбекистан до аеропорту міста Тбілісі, Грузія. 03.02.2020, позивач, не маючи змоги переховуватись на території Грузії, через автомобільний КПП “Сарпі”, Грузія, виїхав до міста Баку, Азербайджан. В місті Баку, ОСОБА_1 звернувся за захистом до Державної міграційної служби Азербайджанської Республіки. В прийнятті документів, офіційними властями Азербайджанської Республіки позивачу відмовлено та зроблено запис про заборону його в`їзду на територію держави. 27.02.2020, мусульманська община мечеті “Гейдара”, куди звернувся ОСОБА_1 за допомогою, відправила його з аеропорту міста Баку до аеропорту “Бориспіль” міста Київ, Україна, 3 ціллю поселення ОСОБА_1 в місті Харкові, де, зі слів членів общини, мешкають добрі та заможні люди, які обов`язково допоможуть йому в ситуації, що склалася. До політичних партій, військових чи громадських організацій заявник ніколи не входив. Про расові, етнічні, релігійні, політичні переслідування, військові дії, складну гуманітарну чи політичну ситуацію на території Республіки Таджикистан, позивач не повідомляв. 02.09.2020, ОСОБА_1 , звернувся до ТУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН, у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Згідно з пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Аналізуючи інформацію по країні походження позивача було встановлено, що Всесвітній банк в Республіці Таджикистан повідомляє: “останнє десятиліття Таджикистан домігся стійкого прогресу в сфері скорочення бідності і розвитку своєї економіки. У період з 2000 по 2017 роки рівень бідності знизився з 83% від загальної кількості населення до 29,5%, а темпи зростання економіки складали в середньому 7% на рік. Однак темпи створення робочих місць відстають від темпів приросту населення, що робить економіку вразливою перед зовнішніми потрясіннями, а роль приватного сектора в економіці країни залишається обмеженою, забезпечуючи лише 13% офіційної трудової зайнятості та 15% від загального обсягу інвестицій.
Національна стратегія розвитку (НСР) Республіки Таджикистан на період до 2030 року націлена на збільшення внутрішніх доходів в 3,5 рази до 2030 року і скорочення бідності вдвічі. Така мета може бути досягнута в разі, якщо Таджикистан перетворює свою нинішню модель економічного зростання і забезпечить більше можливостей приватному сектору для інвестування, створення робочих місць і сприяння економічному зростанню”.
За інформацією Посольства України в Республіці Таджикистан: “Надзвичайно важливою подією у торговельно-економічній співпраці між Україною і Таджикистаном було проведення 5-го засідання Спільної міжурядової комісії з економічного співробітництва, яке відбулося 3-4 березня 2020 року, протягом 2017-2019 рр. спостерігаються певні позитивні тенденції, зокрема, український експорт зріс до 34,4 млн.дол.США. Торговельно-економічне співробітництво між: Україною та Республікою Таджикистан впродовж 2019 року розвивалося в рамках реалізації національних інтересів двох держав.
За офіційними даними Держстату України впродовж повних 12-ти місяців минулого року експорт України до Таджикистану становив 27,72 млн.дол.США. Експорт Таджикистану до України за 2019 рік зріс: у грошовому вимірі ця сума становила 1,3 млн.дол. США, що становить 202% порівняно з 2018 роком. Україна залишається важливим партнером Таджикистану у гідроенергетичній галузі. Українські підприємства постачають необхідне обладнання для енергетичних об`єктів Таджикистану, зокрема для Рогунської ГЕС. За перші шість місяців 2020 року Україна експортувала до Республіки Таджикистан товарів на суму 9,44 млн.дол.США. Республіка Таджикистан, у свою чергу, експортувала до України протягом перших шести місяців 2020 року товарів на суму 335,9 тис.дол.США”.
За інформацією з Refworld: “в ООН не раз нагадували про те, що реєстрація при народженні - це перший і надзвичайно важливий крок, що забезпечує захист людини протягом усього його життя. Щорічно в Таджикистані в перший рік життя не реєструють близько 50 тисяч немовлят. 16 відсотків хлопчиків і 18 відсотків дівчат у віці до двох років в даний час не мають свідоцтва про народження. Більш ніж у третині домогосподарств в Таджикистані не вистачає як мінімум одного документа, пов`язаного з актом громадянської реєстрації. Найгірше доводиться дітям “кинутих дружин” - так називають тих, чиї чоловіки вирушили за кордон на заробітки. Програма розвитку ООН бореться з таким станом справ. Зокрема, налагоджений зв`язок з урядом Таджикистану з метою полегшення процесу отримання свідоцтва про народження. У минулому році в рамках цього проекту в країні була введена електронна система, яка дозволяє прискорити і спростити процедуру реєстрації. Документ можна тепер отримати протягом одного дня. У Програмі розвитку ООН нагадують, що попереду ще багато роботи, в тому числі в сфері освіти молодих батьків і забезпечення послугами жителів віддалених районів. Однак експерти сподіваються, що завдяки цій роботі незабаром буде зареєстрований кожен житель Таджикистану”
Інформація про ситуацію в країні походження позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Отже, причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані відповідачем факти про країну походження позивача, суд вважає обґрунтованими доводи Головного управління ДМС в Харківській області щодо не встановлення фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не можуть користуватися захистом цієї країни або не бажають користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не можуть чи не бажають повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року по справі № 520/14474/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.Є. Бершов 	
Судді	   	В.В. Катунов    І.М. Ральченко