ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2968/20          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
Іменем України

05 квітня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Коротких А.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування пункту протоколу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати пункт 10 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.11.2019 №156, яким йому відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби;
- зобов`язати відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано пункт 10 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.11.2019 №156;
- зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , з доданими до неї документами, щодо призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, та прийняти рішення з урахуванням правої оцінки, наданої судом. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції помилково задовольнив позов лише частково, оскільки позивач має право на призначення та виплату спірної допомоги. 
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є громадянином України, шо підтверджується національним паспортом серії НОМЕР_1 , та у період з 1985 року по 2005 рік проходив військову службу у Збройних Силах СРСР та Збройних Силах Російської Федерації. Позивач був звільнений з військової служби у запас та виключений зі списків особового складу відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 30.11.2005 №250, у зв`язку із чим направлений до м. Чернігів (Україна) для постановки на облік.
Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_2 від 14.04.1999 №142, позивач 06.01.1999 отримав військову травму.
Згідно з копії витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 05.07.2007 №516, отримана ОСОБА_1 травма (закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку легкого ступеня, перелом лівої скроневої і тім`яної костей) та її наслідки, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до довідки серії ААБ №521254, виданої Чернігівською обласною МСЕК №1, ОСОБА_1 10.10.2019 вперше встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв`язку з травмою і її наслідками, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби (до 10.10.2021).
У зв`язку із наведеним, ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського ОТЦК та СП із заявою та відповідними документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності, які листом від 25.10.2019 за №5/4823с надіслані до Департаменту фінансів Міністерства оборони України.
Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, були розглянуті подані позивачем документи та 15.11.2019 прийнято рішення, оформлене протоколом засідання комісії №156, про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.
Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте ними гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає. 
У тому числі суд апеляційної інстанції не перевіряє правильність висновків суд першої інстанції в частині висновків про можливість реалізації позивачем права на отримання спірної одноразової грошової допомоги в Україні.
Предметом даного апеляційного провадження є правильність обраного судом першої інстанції захисту прав позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги, а не шляхом зобов`язання призначити та виплати цю допомогу як про це просив позивач.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується    (див. рішення від 06.09.2005 у справі   «Гурепка проти України»   (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце    (див. рішення від 26.10.2000 у справі   «Кудла проти Польщі»   (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі   «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).
Як зазначалося, суд першої інстанції встановив, що відмова відповідача у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги з мотивів того, що законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн, є протиправною.
У свою чергу, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, оскільки Міноборони не надавало оцінку правовому статусу позивача, зокрема, щодо виду військової служби, яку проходив позивач, строку настання інвалідності, «комплектності» поданих позивачем задля отримання допомоги документів тощо.
Органом, уповноваженим на прийняття рішення стосовно призначення позивачу спірної грошової допомоги, є саме Міністерство оборони України, до компетенції якого і входить розгляд документів, поданих позивачем. У зв`язку цим суд не може перебирати на себе вирішення такого питання, досліджувати відповідні документи, надавати їм оцінку, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність підстав для призначення вказаної вище допомоги, бо таке рішення у цій ситуації відноситься до компетенції Міністерства оборони України. Суд у даному випадку не вправі перевіряти обставини щодо наявності підстав для призначення та виплати позивачу спірної допомоги, які не були предметом оцінки відповідача.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушеного права, який відповідатиме змісту спірних правовідносин, буде ефективним та забезпечить належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку, є саме зобов`язання Міністерства оборони України потворно розглянути питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, що і було зроблено судом першої інстанції.
Обраний у даному випадку спосіб захисту порушеного права позивача відповідає вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивача в правах.
Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 24.12.2020 по справі №333/111/17(2-а/333/58/17), від 13.05.2020 по справі №452/1053/17 (на яку також посилається позивач в апеляційній скарзі).
Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.
Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені у справах №№816/591/15-а, 816/978/16, 816/958/16, 295/12485/17 є помилковими, оскільки вони прийняті за інших фактичних обставин. 
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          А.Ю. Коротких