ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13942/20                                                                    

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 червня 2021 року                                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.
За участю секретаря: Вінокурової І.О.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року, суддя Пащенко К.С., у справі за адміністративним позовом громадянин Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 186-20 від 01.06.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є громадянином Афганістану та перебуває за межами своєї країни, в Україні, у зв`язку із ескалацією військового конфлікту на території Афганістану, у зв`язку із погіршенням ситуації щодо прав людини, збільшенням кількості терористичних актів щодо мирного населення, а також небезпечної діяльності терористичних угрупувань на території Афганістану. Таким чином, на думку позивача винесене ДМС рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у районі Пагман, провінція Кабул, Афганістан, є громадянином Афганістану, за національністю - афганець, за віросповіданням - іслам (суніт).
12.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування причин звернення, позивач вказав, що він не може повернутися до країни громадянської належності оскільки там війна і багато терористів руху Талібан; крім того, у разі його повернення до Афганістану він змушений буде проходити військову службу; також у разі повернення в Афганістан після декількох років проживання в Україні, ОСОБА_1 матиме труднощі із прихильниками руху Талібан та афганської спільноти, які будуть сприймати його як такого, який відійшов від мусульманських принципів.
12.08.2019 Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняло наказ № 485 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
12.08.2019 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області вручено позивачу повідомлення № 166 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якого вбачається, що підставою для відмови стало те, що позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а зазначені умови під час повторного звернення до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не змінилися.
Не погоджуючись з таким рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, 14.08.2019 позивач звернувся зі скаргою до ДМС України.
В подальшому, рішенням ДМС України від 13.12.2019 № 223-19 було задоволено скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 від 14.08.2019 та скасовано наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 12.08.2019 № 485 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
06.05.2020 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було оформлено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.
01.06.2020 ДМС України винесла рішення № 186-20 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
15.06.2020 ОСОБА_1 було вручено повідомлення № 182 від 11.06.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з рішенням ДМС України, позивач звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Вважаючи вищезазначене рішення протиправним, а свої права порушеними та з метою їх відновлення позивач за захистом звернувся з відповідним позовом до суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI , який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
В силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Частиною 1 ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Згідно із ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Державної міграційної служби України № 186-20 від 01.06.2020 відмовлено громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992, Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, (далі Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;  4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.
За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. 
Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Крім того, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу співбесіди від 11.03.2020 у справі № 2020KYIV0006, позивачу органом державної міграційної служби поставлено наступні питання: "Як справи у ваших батьків і сестер? - У них все добре, спокійно живуть, працюють."; "Чи погрожує вашим родичам хтось? - Ні, їм ніхто не погрожує, живуть собі спокійно."; "Чому ви виїхали з країни вашої громадянської належності? - У мене не було проблем проживати в Афганістані, але я вирішив поїхати звідти і жити в більш спокійнішій країні, де я можу жити спокійно, де немає війни і де не вбивають людей."; "Ви чи ваші родичі займалися політичною діяльністю в країні походження? - Ні."; "Ви чи ваші родичі були колись засуджені чи арештовані? - Ні."; "Чи зазнавали ви переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи через політичні погляди? - Ні."; "Якби на Батьківщині зникла небезпека для вас, ви б хотіли повернутися туди? - Ні, бо я вже звик жити в Україні і не хочу повертатися в Афганістан."; "Чи буде вам щось загрожувати при поверненні в Афганістан? - Особисто мені нічого не буде загрожувати при поверненні в Афганістан, але загальна небезпека в країні є, тому що там постійно вибухають бомби та вбивають людей.".
Окрім того, під час співбесіди позивач розповів, що в Афганістані він працював помічником автомеханіка на СТО разом із батьком та братом.
Також, як встановлено під час співбесіди та слідує з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , ні позивач, ні члени його родини на території Афганістану не отримували жодних погроз, випадків переслідувань щодо нього та його родини не було, до відповідальності - адміністративної чи кримінальної він не притягувався, ні до нього, ні до членів його сім`ї не застосовувалося фізичне насильство у зв`язку із національною, расовою чи релігійною належністю, політичними поглядами, тощо. Примусової мобілізації на військову службу він не побоювався, оскільки зазначив, що в Афганістані це справа добровільна.
Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози його життю. Таких доказів не надано позивачем і до суду апеляційної інстнації.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що всі доводи позивача щодо побоювання за своє життя та безпеку здебільшого були викликана новинами з засобів масової інформації, а не конкретними прикладами саме з його життя в країні погодження. 
Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода.
Інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судос у постанові від 02.07.2020 у справі № 815/5665/17 (адміністративне провадження № К/9901/47993/18).
Також позивач не надав і жодних доказів, які підтвердили б наявність у нього політичних поглядів та переконань, які суперечать ідеології та діяльності влади Афганістану і унеможливлюють повернення до країни походження.
Колегія суддів зазначає, про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.
Разом з тим, наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 статті 15 (с) особи, котрі піддаються "серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту" не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Доводи позивача про діяльність на території Афганістану терористичного угрупування Талібан, то у матеріалах справи відсутні будь-які твердження або докази того факту, що позивач або його сім`я отримували погрози від такого угрупування. Навпаки, у протоколі співбесіди позивач зазначив, що члени його родини, які залишилися в Афганістані безперешкодно працюють і спокійно живуть.
Щодо тверджень позивача про те, що він не може повернутися до Афганістану, оскільки кількарічне його проживання за межами Батьківщини буде розцінене як порушення ісламських принципів, то суд до таких тверджень ставиться критично, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що у позивача виникали суттєві конфлікти з населенням країни громадянської належності, що, у свою чергу, вказує на можливість безперешкодної адаптації у випадку його повернення до Афганістану. 
Близькі родичі позивача, які залишились проживати на території Афганістану наразі не зазнають жодних особистих проблем, погроз або переслідувань, мають можливість належного працевлаштування, що додатково вказує на можливість безперешкодного повернення заявника до Афганістану та необґрунтованість висловлених побоювань зазнати переслідувань, у випадку повернення на територію Афганістану.
Колегія суддів зазначає, що причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що також підтверджується протоколо співбесіди.
Колегія суддів звертає увагу, що, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та "Про імміграцію" з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.
Також, як вірно зазначено судом першої інстанції, вцілому спостерігається покращення в плані безпеки на території Афганістану: 25.01.2020 відбулася зустріч, де Президент Афганістану Гані обговорює "Мир" з канцлером Німеччини, Саудівською Федерацією. На зустрічі канцлер Меркель висловила підтримку зусиллям афганського уряду в мирному процесі, в якому афганці повинні бути лідируючими і брати участь у них, йдеться у повідомленні прес-служби президента. 
Важливою подією, яка характеризує стабільне та мирне становище в Афганістані є те, що 29.02.2020 США і радикальний рух Талібан підписали історичний мирний договір. В угоді зазначено, що США і Талібан прагнуть до позитивних відносин один з одним. Протягом 135 днів США та їх союзники виведуть війська з 5 військових баз в Афганістані. У відповідь Талібан гарантує, що країна не стане притулком для терористів та почне мирні переговори з урядом Афганістану. Мирна угода може стати великим кроком до закінчення війни.
Аналіз актуальної інформації за країною походження свідчить про значні успіхи представників органів державної влади щодо нейтралізації діяльності антидержавних угруповань на території Афганістану, покращення ситуації в галузі безпеки в місті Кабул, зокрема.
Таким чином, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними.
Колегія суддів зазначає, що вказане дає підстави стверджувати, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також не скористалася альтернативою внутрішнього переміщення.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, а інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або страждання у разі її повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Проте, позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що в нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме позивача.
За таких обставин судом встановлено, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. 
Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Частиною тринадцятою статті 10 Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України № 186-20 від 01.06.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , оскільки воно прийняте з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.
Щодо решти позовних вимог, то суд першої інстанції також правомірно відмовив у їх задоволенні, так як вони є похідними.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно, оцінивши фактичні обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Кобаль М.І.

                                                                                                    Костюк Л.О.