ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року	Львів	Справа № 460/6535/20 пров. № А/857/9607/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Большакової О. О., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання –    Михальської М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року у справі № 460/6535/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції м.Рівне в особі ст.інспектора сектору ВРОМ ДТП УПП в Рівненській області Калюша Миколи Андрійовича про визнання неправомірними дій та бездіяльності,-

суддя в 1-й інстанції – Левчук О. В.,
час ухвалення рішення – 24.03.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 26.03.2021 року,
                                                  
                                                           в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Управління патрульної поліції м.Рівне в особі ст.інспектора сектору ВРОМ ДТП УПП в Рівненській області Калюша Миколи Андрійовича, в якому просив визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо встановлення обставин, збирання доказів та складання протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №222089 від 11 лютого 2020 року, як підставу визнання винним позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області  від 24 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що відповідач, як орган, уповноважений КУпАП розглядати справи про адміністративні правопорушення, допустив бездіяльність та неправомірні дії, зокрема, не з`ясував фактичних обставин ДТП, не встановив вимог ПДР, якими мали керуватись учасники ДТП у момент її вчинення, неправильно визначив особу, яка їх порушила, внаслідок чого неправильно склав протокол про правопорушення серії БД № 222089 від 11 лютого 2020 року щодо особи, в діях якої відсутні як склад, так і подія адміністративного правопорушення. Вказує, що суд першої інстанції правильно зазначивши, що збір доказів для складання протоколу про адміністративне правопорушення є повноваження та обов`язком відповідача, ухвалив невідповідне цьому висновку рішення про відмову у задоволенні позову відповідача із посиланням на ряд норм матеріального і процесуального права, що регламентують загальний порядок оцінки доказів та підстав здійснення повноважень, однак без зазначення конкретних підстав для такої відмови. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, згідно з ч.3 ст.268 КАС України  неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4  ст.229 КАС України  без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 біля 15 год. 00 хв. у світлу пору доби 24 грудня 2019 року, керуючи транспортним засобом «Mercedes Benz» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись у м.Рівне з боку вул.Технічної по вул. Грушевського у напрямку вул. Київської, не будучи при цьому уважним та не стежачи за дорожньою обстановкою, не вжив всіх заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, допустив зіткнення з транспортним засобом «Nissan Х-Тгаіl», д.н.з. НОМЕР_2 , що рухався попереду під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого обом транспортним засобам були завдані механічні пошкодження, а гр-ці ОСОБА_3 , яка переходила вулицю Грушевського, - тілесні ушкодження. Внаслідок таких своїх дій ОСОБА_1 також порушив вимоги п.2.3 «б» і п.12.3 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.124 КУпАП.
Відповідно до постанови Рівненського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення №569/2983/20 ОСОБА_1   визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а провадження у справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо встановлення обставин, збирання доказів та складання протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №222089 від 11 лютого 2020 року, як підставу визнання винним позивача у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, посилаючись на те, що ДТП є наслідком зіткнення автомобіля Nissan X-Trail, д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який виїхав із другорядної вулиці Орлова та повернув ліворуч на головну вулицю Грушевського у бік вулиці Київської, однак вимушено мусив зупинитись перед пішоходним переходом через перебування на ньому гр-ки ОСОБА_3 , що і стало причиною зіткнення його та автобуса, що рухався по головній дорозі під керуванням ОСОБА_1 .
На думку позивача ДТП була скоєна наслідок порушення правил проїзду нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, а не внаслідок перевищення ОСОБА_1 швидкості руху, а тому відповідач, як орган, уповноважений КУпАП розглядати справи про адміністративні правопорушення, допустив бездіяльність та неправомірні дії, зокрема, не з`ясував фактичних обставин ДТП, не встановив вимог ПДР, якими мали керуватись учасники ДТП у момент її вчинення, неправильно визначив особу, яка їх порушила, внаслідок чого неправильно склав протокол про правопорушення серії БД № 222089 від 11 лютого 2020 року щодо особи, в діях якої відсутні як склад, так і подія адміністративного правопорушення.
У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного від 14 вересня 2020 року вказану позовну заяву передано за підсудністю до місцевого загального суду як адміністративного Рівненського міського суду Рівненської області.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції м. Рівне в особі старшого інспектора сектору ВРОМ ДТП УПП в Рівненській області Калюша Миколи Андрійовича про визнання протиправними дії та бездіяльності відповідача щодо встановлення обставин, збирання доказів та складання протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №222089 від 11 лютого 2020 року, як підставу визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2020 року до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі №460/6535/20 скасовано, справу направлено на продовження розгляду до суду першої інстанції. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважав, що вказана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення обставин, збирання доказів та складання протоколу про адміністративне правопорушення - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Дії (бездіяльність) відповідача щодо встановлення обставин, збирання доказів та складання протоколу про адміністративне правопорушення без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для позивача та не порушують його права, а тому вони окремо від постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності не оскаржуються.

Такі висновки суду першої інстанції у спірних правовідносинах, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
П.2 ч.1 ст.4 КАС України передбачає, що публічно-правовий спір - це спір, у якому:
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Водночас відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб саме у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням владно-управлінських дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Разом з тим, складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до відповідальності, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.
При цьому сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його незаконним, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 712/7385/17 про визнання протиправними дій щодо незаконного складення протоколу про адміністративне правопорушення, вказала на те, що оскільки дії відповідачів щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують його права, то вони окремо від постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності не оскаржуються.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, дії відповідача щодо встановлення обставин, збирання доказів та складання протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №222089 від 11 лютого 2020 року були предметом розгляду у справі №569/2983/20 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
Так, постановою Рівненського апеляційного суду від 20 липня 2020 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а провадження у справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП.
Крім того, за змістом п.1 ст.255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати: уповноважені на те посадові особи органів внутрішніх справ (Національної поліції), у т.ч. за ст. 124 КУпАП.
Отже, на посадових осіб Національної поліції покладено обов`язок встановлення обставин, збирання доказів у справі про вчинення ДТП, у тому числі складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Згідно з приписами ч.1 ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Таким чином, колегія суддів погоджуться з висновком суду першої інстанці про те, що у передбачених законом випадках, зокрема, по факту дорожньо-транспортної пригоди та встановлення порушення водієм правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена КУпАП, дії щодо встановлення обставин, збирання доказів, складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язком посадових осіб Національної поліції, а зафіксовані у цьому протоколі обставини адміністративного правопорушення оцінюються уповноваженим на те органом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами та обставинами справи.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.
Разом з тим, розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, не відповідає завданням адміністративного судочинства та у подальшому може призвести до виникнення нових судових спорів.
Таким чином, дії посадових осіб із складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для позивача, тобто не змінюють стану його суб`єктивних прав та не створюють жодних додаткових обов`язків для нього, тобто не порушують права особи за вказаних обставин.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем при встановленні обставин, збиранні доказів та складанні адміністративного протоколу здійснювалися процесуальні дії, які підлягають оцінці та врахуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення судом, або іншою уповноваженою особою.
Також судом правильно враховано, що протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а складається уповноваженою особою за наслідками вчинення адміністративного правопорушення у порядку та випадках, встановлених КУпАП. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, в розумінні ст. 251 КУпАП, є доказом по справі про адміністративне правопорушення. Питання щодо правильності складання протоколу про адміністративне правопорушення, встановлення наявності чи відсутності в діяннях особи складу адміністративного правопорушення, тощо, належить розглядати в порядку, визначеному КУпАП.
Тобто, питання розгляду та надання оцінки всім доказам, в тому числі, і самому протоколу про адміністративне правопорушення та діям (бездіяльності) співробітника патрульної поліції по встановленню обставин, збиранні доказів та складанню адміністративного протоколу здійснюється під час розгляду питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності на загальних підставах.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах встановлення обставин, збирання доказів та складання протоколу про адміністративне правопорушення - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Дії (бездіяльність) відповідача щодо встановлення обставин, збирання доказів та складання протоколу про адміністративне правопорушення без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для позивача та не порушують його права, а тому вони окремо від постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності не оскаржуються.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до  ст.316 КАС України  апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 268, 272, 286, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС, суд, -

                                                       п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року у справі № 460/6535/20  – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.   

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 09 червня 2021 року.