Головуючий у І інстанції Оксюта Т.Г.
Провадження №22-ц/824/4680/2021                                                              Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
       27 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:       Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                           Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,
              при секретарі:                  Ковтун М.В.,   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Руслана Вікторовича, ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання дій незаконними, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2020 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання дій незаконними, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна.
Обгрунтовуючи позов, позивач посилалась на те, що 26.06.2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «КБ «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Експобанк», було укладено договір кредиту в іноземній валюті №40/2007USD.
В цей же день, 26.06.2007 року між ТОВ «КБ «Експобанк» та нею, ОСОБА_1 , було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Звєрьковою Н.В. за реєстровим №722, відповідно до умов якого для забезпечення виконання ОСОБА_4 обов`язків за договором кредиту іпотекодавець передала іпотекодержателю в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
У грудні 2017 року на адресу ОСОБА_4 надійшов лист за №2135 від 07.12.2017 року, в якому зазначалось, що 08.12.2017 року між ПАТ «КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір відступлення прав вимоги №47, за яким ПАТ «КБ «Експобанк» передало ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги за договором кредиту в іноземній валюті №40/2007USD від 26.06.2007 року.
Також, 08.12.2007 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ПАТ «КБ «Експобанк» був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 26.06.2007 року.
Позивач у позові зазначала, що до вищевказаного листа ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не було надано жодного доказу відступлення прав вимоги за договором кредиту в іноземній валюті та іпотечним договором.
22.01.2018 року державним реєстратором Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Підставою виникнення права власності вказано іпотечний договір від 26.06.2007 року.
Згодом, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» здійснило відчуження вказаної квартири ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2019 року, який в свою чергу відчужив її ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2019 року.
18.11.2019 року приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А. було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .
Позивач у позові посилалась на те, що реєстрація державним реєстратором Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів і виробів «НДІБМВ» ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» була проведена незаконно, з порушенням законодавчо встановленої процедури, у зв`язку з чим рішення про державну реєстрацію права власності має бути визнано протиправним та скасовано.
Зокрема, було порушено Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки право власності на квартиру було набуто ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в порядку примусового звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла, без згоди на це іпотекодавця.
Крім того, реєстрація права власності на квартиру за ТОВ «Дніпрофінансгруп» була здійснена державним реєстратором без достатніх правових підстав, з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотечний договір укладався 26.06.2007 року під час дії Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року, яка передбачала можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише на підставі окремого договору. Такий окремий договір про звернення стягнення на предмет іпотеки між іпотекодавцем та іпотекодержателем не укладався, а іпотечне застереження, наявне у договорі іпотеки, не дає права іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб.
Також, на момент набуття ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка такого майна, а відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
З урахуванням викладеного позивачка просила суд визнати дії державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_5 щодо проведення 22 січня 2018 року державної
реєстрації права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК
«Дніпрофінансгруп» незаконними; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора
Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ»  ОСОБА_5 , індексний номер: 39310937 від 23.01.2018 року, згідно з яким 22.01.2018 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №24511143 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Дніпрофінансгруп»; скасувати запис про право власності №24511143 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта
нерухомого майна: 1467138180000, за Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК
«Дніпрофінансгруп»;витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь
ОСОБА_1 , квартиру  
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1467138180000 та стягнути з відповідачів на її користь судовий збір.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі.
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що право власності на квартиру було набуто ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла, введеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; реєстрація права власності на квартиру за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» була здійснена державним реєстратором без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку». Жодних доказів про згоду позивача на відчуження спірної квартири матеріали справи не містять, а сама по собі умова іпотечного договору про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Також апелянт у скарзі зазначала, що на момент набуття ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка такого майна. Крім того, зважаючи на те, що квартира вибула з її власності поза її волею, позивач просила суд витребувати квартиру з неправомірного володіння ОСОБА_2 на свою користь.
У відзиві, що надійшов від ОСОБА_2 , остання просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 січня 2021 року - без змін. 
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Бабенко С.С. подану апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.    
Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Магдич В.П. в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечили та просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Представник третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» Савчук О.Г. в апеляційному суді просив рішення суду залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення, як необґрунтовану та безпідставну.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 26.06.2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «КБ «Експобанк» було укладено договір кредиту в іноземній валюті №40/2007USD.
В цей же день, 26.06.2007 року між ТОВ «КБ «Експобанк» та позивачем ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Звєрьковою Н.В. за реєстровим №у722, відповідно до умов якого для забезпечення зобов`язань ОСОБА_4 за договором кредиту іпотекодавець ОСОБА_1 передала іпотекодержателю в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а.с.31-32).
В іпотечному договорі від 26.06.2007 року, укладеному між банком та ОСОБА_1 , сторони обумовили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, на розсуд іпотекодержателя, відповідно до цього договору або законодавства України за виконавчим написом нотаріуса, рішенням суду або шляхом позасудового врегулювання через продаж від власного імені предмету іпотеки чи передачу іпотекодержателю предмет іпотеки у власність (п. 4.2 іпотечного договору).
За рішенням та на розсуд іпотекодержателя, задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом позасудового врегулювання заборгованості за договором кредиту (це застереження є договором про задоволення вимог іпотекодержателя), що полягає у наступному:
У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель може прийняти рішення про передачу йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання договору кредиту. Таке рішення приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору сторони цього договору засвідчують, що іпотекодавець надає іпотекодержателю згоду на передачу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Сторони цього договору засвідчують, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про набуття у власність предмету іпотеки (п.п. 4.3, 4.3.1 іпотечного договору).
До застосування позасудового врегулювання іпотекодержатель має надіслати іпотекодавцю повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та, після закінчення 30-денного строку після надіслання такого повідомлення, якщо іпотекодавець не виконав договір кредиту або цей договір, від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі або зареєструвати право власності на предмет іпотеки (п. 4.4 іпотечного договору).
Також встановлено, що 08.12.2017 року між ПАТ «КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір відступлення прав вимоги №47, за яким ПАТ «КБ «Експобанк» передало ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги за договором кредиту в іноземній валюті №40/2007USD від 26.06.2007 року.
Крім того, в цей же день, 08.12.2017 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ПАТ «КБ «Експобанк» був укладений договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстрований в реєстрі за №921, за яким ПАТ «КБ «Експобанк» передало ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги за договором іпотеки від 26.06.2007 року (том 1, а.с.33-34).
22.01.2018 року державним реєстратором Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» м. Київ ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (том 1, а.с.15-16).
Підставою виникнення права власності на зазначену квартиру вказано: іпотечний договір, серія та номер у722 виданий 26.06.2007 року, видавник приватний нотаріус КМНО Звєрькова Н.В.; договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідченим Звєрьковою Н.В., приватним нотаріусом КМНО 26.06.2007 року за реєстровим №у722 серія та номер 921, виданий 08.12.2017 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Антипова І.В.; повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором №40/2007USD від 26.06.2007 року, серія та номер: 1212/2; 1212/5; 1212/9, виданий 12.12.2017 року, видавник: ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового повідомлення відправлення, серія та номер: б/н, виданий 20.12.2017 року, видавник ДД УДППЗ «Укрпошта»; вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер: 1212/1, 1212/6, 1212/7, виданий 12.12.2007 року, видавник ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н виданий 19.12.2017 року, видавник ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».
Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.01.2020 року №197881086 (том 1, а.с.15-16).
Згодом, 29.08.2019 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири від 29.08.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Толочко Я.М. та зареєстрований в реєстрі за №726 (том 1, а.с.45-46).
В подальшому, ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2019 року (том 1, а.с.48).
18.11.2019 року приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А. було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності на зазначену квартиру вказано договір купівлі-продажу серія та номер 10006, виданий 18.11.2019 року, видавник: приватний нотаріус Василенко О.А., Київський міський нотаріальний округ.
Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.01.2020 року за №197881086.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі ст. 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
В ст. 33 Закону зазначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
Пунктом 4.1. Іпотечного договору від 26 червня 2007 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Комерційний банк «Експобанк», передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення позичальником договору кредиту (несвоєчасне повернення кредиту повністю або частково, або несвоєчасна сплата процентів, комісій тощо); порушення іпотекодавцем вимог цього іпотечного договору; в інших випадках, передбачених законодавством України та/або цим Договором. 
За змістом ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Зважаючи на факт укладення між сторонами іпотечного договору, правильним є висновок суду про те, що позивач, підписавши договір, погодилася з ним та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, закріплені у ньому.
Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
За змістом ч.1 ст.12, ч.1 ст.33 та ст.35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.
З матеріалів справи вбачається, що боржнику ОСОБА_4 та іпотекодавцю ОСОБА_1 направлялась вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості (в порядку ст.ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку») від 12.12.2017 року (том 1, а.с.36), яку ОСОБА_1 отримала особисто 20.12.2017 року (том 1, а.с.41-43).
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є:
1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;
2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;
3) публічність державної реєстрації прав;
4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;
5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Порядок проведення державної реєстрації прав врегульовано ст. 18 Закону.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.
Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
З матеріалів справи вбачається, що вищевказані вимоги закону ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», як особа, яка набула права іпотекодержателя, виконала, оскільки вимога про усунення порушень іпотекодавцю ОСОБА_1 надсилалась та була нею отримана. Крім того, перед набуттям предмета іпотеки у власність на замовлення товариства 09 січня 2018 року ФОП ОСОБА_6 було складено Звіт про оцінку майна - квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки (том 1, а.с.99). 
Необхідні для проведення реєстраційних дій документи іпотекодержателем були надані державному реєстратору, що підтверджується матеріалами справи, і передбачених законом підстав для відмови у здійсненні реєстраційних дій у останнього не було.
Таким чином, при проведенні державним реєстратором реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на квартиру, що була предметом іпотеки та належала позивачу, було дотримано встановлений законом порядок здійснення реєстраційних дій, в зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до визнання незаконними дій та рішення державного реєстратора, а також скасування запису про право власності на квартиру за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».   
Оскільки квартира АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, з дотриманням положень Закону України «Про іпотеку», правильним є і висновок суду про відмову у витребуванні цієї квартири із власності ОСОБА_2 , яка добросовісно набула її на підставі договору купівлі-продажу.
Доводи апеляційної скарги позивача про допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права в частині розгляду справи в порядку письмового провадження, наслідком чого стало порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки позивач була позбавлена права бути присутньою в судовому засіданні, колегією суддів відхиляються, оскільки ці порушення закону були усунуті в суді апеляційної інстанції, де представник позивача був присутній і мав можливість надати суду пояснення на обґрунтування позиції позивача та заявити всі можливі клопотання з метою захисту її прав та інтересів. При цьому, апеляційний суд зауважує, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності, тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення лише заради правового пуризму.  
Необгрунтованими є і доводи скарги ОСОБА_1 про те, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Так, у пункті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Саме за умови доведення наявності всіх вищевказаних умов одночасно, дія вищевказаного нормативного акту поширюється на правовідносини щодо примусового стягнення іпотечного майна як на підставі рішення суду, так і в позасудовому порядку шляхом набуття у власність на підставі відповідного застереження у іпотечному договорі.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не використовувалась позивачем як постійне місце проживання, всупереч її доводів, що, зокрема, вбачається зі змісту іпотечного договору від 26.06.2007 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с.31-32); даними її паспорту, згідно якого з 12.01.1988 по 17.02.1997 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а з 25.03.1997 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с.242-243). Крім того, наявними у справі письмовими доказами підтверджується, що кореспонденцію ОСОБА_1 отримувала саме за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с.38, 39 зв., 40-41), а повідомлення, які направлялись на її ім`я за адресою: АДРЕСА_4 , повертались за закінченням терміну зберігання (том 1, а.с.37, 42 зв., 43). Також представником ОСОБА_2 апеляційному суду було надано довідку Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.04.2021 року, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_1 ніколи не була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . 
Спростувати вищенаведені наявні у справі докази та довести те, що іпотечна квартира використовується як місце постійного проживання, позивач ОСОБА_1 не змогла, тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюються.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що реєстрація права власності на квартиру за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» була здійснена державним реєстратором з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотечний договір був укладений під час дії Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року, яка передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання виключно на підставі договору, а не іпотечного застереження у ньому, то ці доводи не спростовують законності та обгрунтованості висновків суду, оскільки на момент звернення стягнення шляхом позасудового врегулювання, яке мало місце наприкінці 2017 - на початку 2018 років, Закон України «Про іпотеку» діяв у тій редакції, яка передбачала, що наявне у договорі іпотечне застереження прирівнюється до окремого договору та надає законну можливість звернути стягнення у позасудовий спосіб.    
Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про відсутність на момент набуття ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на предмет іпотеки звіту про оцінку іпотечного майна, оскільки з матеріалів справи вбачається, що перед набуттям предмета іпотеки у власність на замовлення іпотекодержателя 09 січня 2018 року ФОП ОСОБА_6 було складено Звіт про оцінку майна - квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки (том 1, а.с.99). 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.  
У пункті 61 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, зазначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Таким чином, законодавством України не передбачено для іпотекодержателя обов`язку щодо подання державному реєстратору, при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, документу про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки. Відповідно, у державного реєстратора відсутній обов`язок та відповідне право вимагати від іпотекодержателя надати документ про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки.
Доводи скарги про незаконність висновків суду в частині відмови у витребуванні квартири на користь позивача у відповідача ОСОБА_2 , колегією суддів відхиляються, оскільки суд, ухвалюючи рішення, дав належну оцінку цим вимогам позивача, зазначивши, що оскільки належна позивачу квартира вибула з її власності з дотриманням встановленого законом порядку на підставі дійсного правочину, відсутні підстави вважати, що вона вибула з володіння позивача поза її волею та була відчужена ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», яке не мало права її відчужувати.  
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, No 7097/10, ЄСПЛ, віл 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13,15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Отже, задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_2 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 521/8368/15-ц, та у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 204/198/16-ц.
Оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулось у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, котре набуте злочинним шляхом або щодо котрого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.94, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 5.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 4.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6.11.2008).
Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Враховуючи вищевикладене, задоволення позовних вимог щодо витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 призвело б до порушення справедливого балансу в питаннях позбавлення ОСОБА_2 та її родини належного їм майна (житла).
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення. 
Щодо поданих представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Магдичем В.П. заяв про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів, зважаючи на те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, і це рішення суду залишено без змін апеляційною інстанцією, дійшла висновку про наявність підстав до задоволення цієї заяви, але лише в частині фактично понесених витрат, підтверджених документально. Оскільки долученими адвокатом копіями квитанцій підтверджується факт отримання адвокатом від ОСОБА_2 за надану правову допомогу витрат на загальну суму 13 700 грн. (9 700 + 2 000 +2 000), а сторона позивача не просила про зменшення цих витрат з підстав неспівмірності, колегія суддів вважає за можливе та достатнє стягнути з позивача на користь відповідача вищевказану суму у якості відшкодування понесених витрат на правову допомогу.       
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 січня 2021 року - залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати за надану правничу допомогу у розмірі 13 700 (тринадцять тисяч сімсот) гривень 00 копійок.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
     Головуючий:
 
     Судді: