ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/5901/20 пров. № А/857/4593/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Обрізка І.М., Сеника Р.П.,
з участю секретаря судових засідань                                Гром І.І.,                                                                                                                                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про скасування постанови,

суддя у І інстанції                                                            Гулкевич І.З., 
час ухвалення судового рішення                                        не зазначено,
місце ухвалення судового рішення                                        м. Львів,
дата складення повного тексту рішення                              не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП) звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправною і скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області (далі – Управління) від 12 лютого 2020 року № ЛВ5273/592/АВ/ФС про накладення на неї штрафу у розмірі 283 380 грн на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 380/5901/20 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки правовідносини з виявлення порушення та притягнення до відповідальності позивача тривали на час винесення Управління оскаржуваної постанови, а редакція статті 265 КЗпП з 02 лютого 2020 року вже не передбачала такий вид відповідальності за вчинене порушення, як штраф у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, то прийняте відповідачем рішення із застосуванням норми законодавства, яка втратила чинність на час його прийняття, не може розцінюватися судом як прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також із застосуванням до позивача найбільш сприятливого підходу.
У апеляційній скарзі Управління просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ФОП відмовити.
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що за результатами інспекційного відвідування позивача відповідачем було встановлено порушення вимог частини 1, 3 статті 24 КЗпП та постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 17 червні 2015 року «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (далі – Постанова № 413).
Суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що оскільки на час притягнення ФОП до відповідальності оскаржуваною постановою редакція статті 265 КЗпП вже не передбачала за вчинене позивачем порушення накладення штрафу у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, то таку постанову слід скасувати.
Наполягає на тому, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні у справі № 1-7/99 від 09 лютого 1999 року, положення частини 1 статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується лише людини і громадянина (фізичної особи) і не поширюється на юридичних осіб. При цьому згідно із приписами статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відтак, притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за порушення законодавства про працю має здійснюватися відповідно до редакції частини 2 статті 265 КЗпП, яка діяла на день виявлення порушення. 
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як свідчать матеріали справи та не заперечується її учасниками, уповноваженими особами Управління було проведено захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин у ФОП, за наслідками якого складено акт інспекційного відвідування № ЛВ5273/592/АВ від 02 січня 2020 року у якому зазначено, що 26 грудня 2019 року за адресою фактичного здійснення господарської діяльності позивачки по вул. В.Великого, 47 у м. Львові (територія ринку) за робочим місцем продавця виявлено особу, яка назвалась ОСОБА_3 та повідомила, що стажується у ФОП третій день. Наказу на прийняття та повідомлення про прийняття на роботу працівника ОСОБА_3 під час інспекційного відвідування не надано.
ФОП у ході інспекційного відвідування надала письмове пояснення стосовно ОСОБА_4 , яка стажувалась у неї з 04 грудня 2019 року по 06 грудня 2019 року, однак наказу та повідомлення про прийняття на роботу працівника ФОП не надала.
Відтак, відповідачем було зроблено висновок про наявність у діях ФОП порушення вимог частин 1, 3 статті 24 КЗпП і Постанови № 413 та винесено оспорювану постанову № ЛВ5273/592/АВ/ФС від 12 лютого 2020 року. якою на позивача накладено фінансову санкцію у сумі 283380 грн. 
ФОП не погодилася із зазначеною постановою Управління та за захистом своїх прав звернулася до адміністративного суду з позовом, який розглядається 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі аналізу матеріалів справи та правових позицій сторін, апеляційний суд дійшов переконання, що суть публічно-правового спору на стадії апеляційного перегляду зводиться до перевірки правильності висновків суду першої інстанції щодо можливості застосування Управлінням при накладенні на ФОП штрафних санкцій статті 265 КЗпП у редакції, чинній на час проведення інспекційного відвідування, а не на час ухвалення оспорюваної постанови. 
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ було внесено зміни до статті 265 КЗпП, якими зменшено штрафи за порушення законодавства про працю. Вказаний Закон № 378 набрав чинності 02 лютого 2020 року та передбачав внесення змін у статтю 265 КЗпП.
Так, у частині другій вказаної статті абзац другий замінено двома новими абзацами такого змісту:
«фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;
вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення».
До внесення змін у вказану норму юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несли відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення. 
При винесенні оспорюваної постанови № ЛВ5273/592/АВ/ФС від 12 лютого 2020 року, якою на ФОП було накладено фінансову санкцію у сумі 283380 грн, відповідач виходив із редакції статті 265 КЗпП на час проведення інспекційного відвідування та виявлення порушень вимог частин 1, 3 статті 24 КЗпП та Постанови № 413.  
Разом із тим, на час винесення оспорюваної постанови редакція статті 265 КЗпП вже не передбачала такого виду відповідальності за вчинене позивачкою порушення, як штраф у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Відповідно до приписів частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відтак, на переконання апеляційного суду, у зв`язку із набранням чинності 02 лютого 2020 року Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ, яким було внесено зміни до статті 265 КЗпП та пом`якшено відповідальність за порушення законодавства про працю, в Управління не було правових підстав для накладення на ФОП штрафу у сумі 283380 грн на підставі попередньої редакції вказаної норми. 
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що набуття особою статусу підприємця не нівелює її конституційних прав і свобод, передбачених для фізичної особи, зокрема, частиною 1 статті 58 Конституції України.
Приписами статті 51 Цивільного кодексу України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Проте, враховуючи характер та суть спірних правовідносин, вказана норма не свідчить про те, що до позивачки не можу бути застосовані положення частини 1 статті 58 Конституції України щодо зворотної дії закону, який пом`якшує або скасовує відповідальність особи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У своєму рішенні від 7 липня 2011 року справі «Серков проти України» Європейським судом з прав людини порушення встановлено у зв`язку з тим, що, по-перше, відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом України (п. 42 Рішення), та, по-друге, незастосування судами, всупереч національному законодавству, підходу, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення  (п. 43 Рішення)
Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими. 
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 380/5901/20 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Постанова у повному обсязі складена 22 квітня 2021 року.