ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
 
іменем України

17 червня 2021 року
м. Харків

справа № 643/18687/20
провадження № 22-ц/818/1887/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретарів – Гришиної А.О., Кравченко О.О.,

учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
інші особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представники – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 – представника ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року в складі судді Єрмак Н.В.,

у с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви та просила: заборонити ОСОБА_2 або уповноваженим нею особам звертати стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 ; накласти арешт на вказане нерухоме майно та заборонити реєстратору вчиняти будь - які реєстраційні дії щодо реєстрації права власності, обмежень або обтяжень щодо вказаної квартири.

Заява мотивована тим, що 21 березня 2019 року між нею, її сином ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 9 640 доларів США зі строком повернення до 21 березня 2022 року. В цей же день між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . 27 лютого 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики та іпотечним договором. На даний час ОСОБА_2 на підставі вказаних договорів має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, про що зазначає у направленій вимозі від 06 жовтня 2020 року.
Зазначає, що оскільки ОСОБА_2 вчиняються дії, спрямовані на реалізацію предмета іпотеки, невжиття заходів забезпечення позову призведе до перереєстрації квартири та втрати позивачкою єдиного житла.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову частково задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_7 та ОСОБА_1 . В іншій частині заяви відмовлено.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із співмірності заходів забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, оскільки позивач має намір звернутися до суду за захистом своїх прав шляхом визнання недійсним пункту договору позики.
Заявлені заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 звернути стягнення на предмет іпотеки та заборони реєстратору вчиняти будь - які реєстраційні дії щодо реєстрації права власності, обмежень або обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1 суд першої інстанції вважав такими, що не підлягають задоволенню та є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.

28 грудня 2020 року ОСОБА_5 – представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 зловживає своїми процесуальними правами та подає численні позови до різних судів міста Харкова не з метою захисту своїх прав, а з метою накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки за іпотечним договором, укладеним 21 березня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 

13 травня 2021 року ОСОБА_6 - представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову є законними та обгрунтованими; доводи апеляційної скарги не є підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, яка постановлена з дотриманням норм процесуального права. 

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню таких підстав.

Виділені матеріали справи свідчать, що 21 березня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 9 640 доларів США зі строком повернення до 21 березня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 671.

В цей же день між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 673.

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві приватної власності в рівних частках по 1/2 частці кожному.

27 лютого 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договори про відступлення права вимоги за вказаними договором позики та іпотечним договором. Договори посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. за реєстровим № 41, № 42.

06 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з письмовою вимого про усунення порушення, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. за реєстровим № 255.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначала, що має намір звернутися до суду з позовом про визнання недійсним пункту 5 договору позики від 21 березня 2019 року, згідно з яким у разі прострочення виконання своїх зобов`язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі 5 % від усієї суми позики за кожен день прострочення починаючи з 3 дня.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

В поданій заяві ОСОБА_1 зазначала, що має намір звернутися до суду з позовом про визнання недійсним пункту 5 договору позики, згідно з яким у разі прострочення виконання своїх зобов`язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі 5 % від усієї суми позики за кожен день прострочення починаючи з 3 дня. Вказана позовна вимога є вимогою немайнового характеру. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суд помилково вважав, що незабезпечення позову в обраний заявником спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову як заборона відчуження нерухомого майна не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Пунктами 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України встановлено, що неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції про заборону відчуження нерухомого майна підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про залишення заяви про забезпечення позову без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 149 - 150, 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 – представника ОСОБА_2 – задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року – скасувати та ухвалити нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову – залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді – О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина