П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/5999/20	
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Крусяна А.В., 
                                                    Яковлєва О.В.                          
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021р. по справі за адміністративним ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р.) за період з 24.04.2020р. по день фактичного розрахунку - 17.12.2020р. (за 164 робочих днів).
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.07.2020р. по справі №400/2134/20 визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р. та зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р.. 
17.12.2020р. ВЧ НОМЕР_1 здійснила нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р.. 
Позивач вважає протиправним не нарахування та невиплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, у зв`язку із чим звернувся в суд із відповідним позовом.
Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р.).
Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р.) за період з 24.04.2020р. по день фактичного розрахунку - 17.12.2020р. у розмірі 18 761,98грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ВЧ НОМЕР_1 просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки статочний розрахунок при звільненні позивача проведений лише 17.12.2020р., то вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України є обґрунтованою.
Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 і наказом командира ВЧ НОМЕР_1 за №11-РС від 30.03.2020р. звільнений з військової служби та згідно наказу за №87 від 24.04.2020р. (по стройовій частині) виключений зі списків військової частини та остаточно звільнений у запас.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.07.2020р. у справі №400/2134/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р. та зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4.11.2020р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р. враховуючи базовий місяць січень 2014р..
Остаточний розрахунок при звільненні позивачу з військової служби у запас з 24.04.2020р. ВЧ НОМЕР_1 був проведений лише 17.12.2020р., що не заперечується відповідачем.
Суть даного спору зводиться до оцінки обґрунтованості вимог про наявність у ВЧ НОМЕР_1 обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за період з 24.04.2020р. по 17.12.2020р. на підставі ч.1 ст.117 КЗпП.
Перевіряючи правомірність та законність вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 28.02.2018р.) за період з 24.04.2020р. по день фактичного розрахунку - 17.12.2020р. (за 164 робочих днів)., колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ч.2  ст. 19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13 передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9.04.1992р. №2262-XII, Постановою КМУ "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17.07.1992р. №393, ЗУ від 20.12.1991р. №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою КМУ від 29.07.1991р. №114, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007р. №499.
Таким чином, наведені вище нормативно-правові акти встановлюють право військовослужбовця на грошове забезпечення.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Колегія суддів зазначає, що трудові відносини, які складаються під час проходження військової служби мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Приписами ст.117 КЗпП України чітко визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.11.2019р. у справі №805/3385/16-а, від 15.07.2020р. у справі №824/144/16-а від 10.10.2019р. у справі №826/4108/15 (провадження № №К/9901/29609/18).
Таким чином, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №910/4518/16, за змістом приписів ст.ст.94, 116, 117 КЗпП України і с.ст.1, 2 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995р. №108/95-ВР середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Указані висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеній в постанові від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово  звертала увагу  на те, що  встановлений ст.117 КЗпП України  механізм  компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця  (п.71 постанови від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України,  виходячи  зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати  таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За обставин цієї справи необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Як вбачається із матеріалів справи, що згідно виписки по рахунках позивача(а.с.17), ВЧ НОМЕР_1 здійснила остаточний розрахунок ОСОБА_1 17.12.2020р. та перераховано на користь позивача 39 661,6грн.. Отже, період затримки остаточного розрахунку становить 164 робочих дні. 
Відповідно до довідки відповідача про додаткові види грошового забезпечення розмір грошового забезпечення за два останніх повних календарних місяців ОСОБА_1 , що передували звільненню становить 30 437,8грн. (лютий 2020р. - 15 218, 9грн. та за березень 2020р. - 15 218,9грн.). Середньоденна зарплата позивача складала 742,39грн. (30 437,8грн. / 41 (кількість робочих днів з період з лютого 2020р. по березень 2020р.). 
З урахуванням зазначеного, загальна сума за весь час затримки остаточного розрахунку становить 121 751,96грн. (742,39грн. х 164 робочих днів).
Однак, враховуючи принцип пропорційності, колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
Як вбачається зі матеріалів справи, що загальний розмір належних ОСОБА_1 при звільненні виплат складав 257 329,87грн., з яких: грошове забезпечення 217 668,27грн. (84,59%) та індексація грошового забезпечення 39 661,6грн. (15,41%).
Між тим, апеляційним судом встановлено, що сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за індексація грошового забезпечення, складає 121 751,96грн..
З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що належним і достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є стягнення на його користь 18 761,98грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (15,41% від 121 751,96грн.), а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
          За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
          Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021р. – залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

                       Судді:                                                                                  А.В. Крусян                                        
                                                            
                                                                                                   О.В. Яковлєв