ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 р. 	Справа № 520/16444/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 (головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А.) по справі № 520/16444/2020
за позовом     ОСОБА_1  
до     Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року по справі №520/646/2020, а саме за період з 17 листопада 2017 року по 15 березня 2020 року; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року по справі №520/646/2020, а саме за період з 17 листопада 2017 року по 15 березня 2020 року розмір якого обчислити за методикою, визначеною постановою КМ України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб за період з 17 листопада 2017 року по 15 березня 2020 року, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 15.01.2004 №44.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року по справі №520/646/2020, а саме за період з 17 листопада 2017 року по 29 жовтня 2020 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 17 листопада 2017 року по 29 жовтня 2020 року в сумі 13 922,44 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просила скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що на момент звільнення позивача зі служби у 2017 році чинним законодавством України не було визначено механізму виплати грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в особливий період, як і не було сформовано чіткої правової позиції щодо виплати такої компенсації. Вважає, що оскільки на момент звільнення позивача спору щодо виплачених сум не було, тому відсутні підстави для застосування ст. 117 КЗпП України.
Крім того, вказує, що судом не враховано, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій не є складовою грошового забезпечення, внаслідок чого на зазначені суми не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та звільнений з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), згідно наказу начальника Головного управління персоналу – заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил від 15.09.2017 № 119 (а.с. 27).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2017 № 361 позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків військової частини. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вказано 17.11.2017 (а.с. 28-29).
При цьому, при звільненні позивача та здійсненні остаточного розрахунку з ним, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки не виплачена.
25.11.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою щодо виплати грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки (14 календарних днів на рік, на які він мав право як учасник бойових дій.)
28.12.2019 відповідач листом повідомив позивача , що виплата вказаної компенсації можлива за рішенням суду, а тому ОСОБА_1 оскаржив вказану відмову у судовому порядку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 у справі №520/646/2020, яке набрало законної сили 07.08.2020, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.11.2017 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.11.2017 року.
На виконання рішення суду відповідачем 30.10.2020 проведено остаточний розрахунок та перераховано на картковий рахунок позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» 14 437,30 грн., про що свідчить виписка з банку (а.с. 25).
Вважаючи, що остаточний розрахунок з позивачем проведено несвоєчасно, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2017 по 15.03.2020, а також компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, застосовуючи принцип співмірності, виходив з наявності у відповідача обов`язку нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 17.11.2017 по день остаточного розрахунку 30.10.2020 у сумі 13 922,44 грн.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної скарги переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги фактично стосуються позовних вимог, які задоволені судом першої інстанції, а тому чином рішення суду в частині відмови в задоволенні позову апеляційним судом не переглядається.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч.2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Разом з тим, ані Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ані Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які повинні бути застосовані до спірних відносин.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів зазначає, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність у  позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати компенсації за невикористану відпустку на підставі ст. 117 КЗпП України.
Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із несвоєчасним розрахунком із позивачем при звільненні, з огляду на невиплату відповідачем грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, що встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 у справі №520/646/2020, яке набрало законної сили 07.08.2020.
Судовим розглядом встановлено, що на виконання зазначеного судового рішення відповідачем 30.10.2020 здійснено остаточний розрахунок та виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 14 437,30 грн (а.с.25).
Отже, фактичний розрахунок з ОСОБА_1 відбувся 30.10.2020.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для отримання позивачем відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Доводи скаржника про те, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, а тому на вказані суми не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП,  колегія суддів вважає помилковими, оскільки ст.117 КЗпП є санкцією, яка розповсюджується на будь-які суми, що належали працівнику при звільненні та не були виплачені.
Колегія суддів зауважує, що стаття 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, компенсацію за невикористані дні відпустки на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Отже, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки належить до складу належних звільненій особі  сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати  компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 06.06.2018 по справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 № 810/1543/17 колегія суддів відхиляє з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Посилання апелянта та правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 21.08.2019 по справі № 620/4218/18 колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у зазначеній справі предметом спору було не нарахування та невиплата особі грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тоді як у справі, що розглядається предметом спору є встановлення наявності права у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Отже, правовідносини у справі  № 620/4218/18 не є тотожними правовідносинам у справі, що розглядається.
Стосовно розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Суд першої інстанції обчислюючи суму, яка належить до виплати позивачу, застосував принцип співмірності, врахував розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, а також правову позицію, висловлену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції зменшено розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України,  з урахуванням розміру недоплаченої суми  та з врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Колегія суддів зауважує, що розмір присудженого середнього заробітку в бік зменшення позивачем не оскаржується, в той час як відповідачем в апеляційній скарзі не наведено жодного аргументу, який надав підстави для суду застосувати критерії ще більшого зменшення розміру відшкодування, визначеного судом першої інстанції відповідно до статті 117 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги в частині зменшення суми стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. 
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 по справі № 520/16444/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова