Головуючий у І інстанції Усатова І.А.
Провадження №22-ц/824/4525/2021                                                              Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
08 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
   головуючого судді:               Матвієнко Ю.О.,
   суддів:                                    Мельника Я.С., Гуля В.В.,
   при секретарі:                         Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Техвоєнсервіс» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив скасувати п. 1 наказу Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» від 22.10.2018 року № 156-К про звільнення заступника Генерального директора з реформування та реорганізації державних підприємств Концерну «Техвоєнсервіс» Остапенка О.Р.; скасувати наказ Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» від 21.08.2018 року № 121-К «Про затвердження штатного розпису Концерну «Техвоєнсервіс»; поновити на посаді заступника Генерального директора з реформування та реорганізації державних підприємств Концерну «Техвоєнсервіс» ОСОБА_1 та стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 жовтня 2018 року по дату винесення рішення включно та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., посилаючись на те, що  згідно наказу генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» від 07 серпня 2017 року №171-К позивач був переведений з посади начальника відділу документарного забезпечення майнових питань на посаду заступника Генерального директора з розвитку. В подальшому згідно наказу генерального директора Концерну від 08 вересня 2017 року № 203-К введено у дію новий штатний розпис, згідно якого позивача переведено на посаду заступника Генерального директора з реформування та реорганізації державних підприємств Концерну «Техвоєнсервіс», де він і працював по 22 жовтня 2018 року, оскільки прийняв на себе зобов`язання виконувати роботу, визначену посадовою інструкцією від 11 вересня 2017 року (ст. 21 КЗпП України).
Згідно наказу державного секретаря Міністерства оборони України «По особовому складу керівників державних підприємств» №1-ДП від 11 січня 2018 року на позивача було покладено тимчасове виконання обов`язків Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс».
Відповідно Наказу державного секретаря Міністерства оборони України «По особовому складу керівників державних підприємств» №29-ДП від 18.07.2018 року позивача було увільнено від тимчасового виконання обов`язків Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» та повернено до виконання обов`язків за основною посадою заступника Генерального директора з реформування та реорганізації державних підприємств Концерну «Техвоєнсервіс», а тимчасове виконання обов`язків Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» було покладено на Чайло В.В .
Після призначення Чайло В.В. тимчасово виконуючим обов`язки Генерального директора, останній видав наказ від 01.08.2018 року №103-К, яким вніс зміни до штатного розпису Концерну «Техвоєнсервіс», у зв`язку з виробничою необхідністю без погодження з трудовим колективом, в тому числі із профільними заступниками, яким на той момент був позивач, та ввів нові штатні одиниці:
- першого заступника Генерального директора;
- заступника генерального директора з фінансових питань;
- заступника генерального директора з економічних питань, інвестиційної та зовнішньоекономічної діяльності;
- у якості структурного підрозділу:
- відділ врегулювання спірної договірної заборгованості у складі начальника відділу.
Після заповнення штатних одиниць працівниками, наказом Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» від 21.08.2018 року №121-К «Про затвердження штатного розпису Концерну «Техвоєнсервіс» з 21.08.2018 року затверджено штатний розпис Концерну «Техвоєнсервіс» у новій редакції.
Позивач у позові зазначав, що його було виведено зі штату Концерну «Техвоєнсервіс» та попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади 22.08.2018 року, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.
Разом з тим, згоди трудового колективу на затвердження штатного розпису Концерну «Техвоєнсервіс» у новій редакції згідно наказу Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» від 21.08.2018 року № 121-К не було, так само як і на проведення скорочення, керівництво підприємства до нього з цим питанням не зверталось.
Також позивач зазначив, що під час ознайомлення його з попередженням про майбутнє звільнення із займаної посади 22 серпня 2018 року будь-яких пропозицій щодо зайняття іншої вакантної посади від роботодавця не надходило, хоча позивачу достовірно відомо, що вони були, а саме: посада директора філії Концерну "Техвоєнсервіс" "Спецсервіс"; посада директора філії Концерну "Техвоєнсервіс" "Львівський автомобільний ремонтний завод"; посада начальника юридичного управління Концерну "Техвоєнсервіс"; посада заступника директора філії Концерну "Техвоєнсервіс" "Логістик-центр"; посада головного інженера філії Концерну "Техвоєнсервіс" "Логістик-центр"; посада головного інженера філії Концерну "Техвоєнсервіс" "99 автомобільна ремонтна база"; посада начальника відділу з охорони праці філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик центр»; посада юрисконсульта філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик центр»; посада директора філії Концерну "Техвоєнсервіс" "99 автомобільна ремонтна база".
Крім цього зауважив, що роботодавцем в особі ТВО генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» Чайло В.В. йому було надано пропозицію про зайняття вакантної посади начальника відділу експортного контролю від 11.09.2018 року, а 16.10.2018 року ТВО генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» Чайло В.В. надав пропозицію про зайняття вакантної посади начальника планово-економічного відділу Концерну «Техвоєнсервіс», на яку позивач не погодився, оскільки посадовий оклад вказаної посади був на 40% меншим ніж той, що він отримував.
Також ОСОБА_1 просив врахувати, що роботодавець свідомо не врахував його переважне право на залишення на роботі, хоча він має 3 (три) вищі освіти, досвід роботи в Концерні «Техвоєнсервіс» більший за тих осіб, яких поспішно було призначено на нововведені посади заступників, крім того на його утриманні є двоє малолітніх дітей: віком двох та семи років.
З огляду на викладене позивач вважає своє звільнення незаконним та просив суд  задовольнити його позов в повному обсязі.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що суд, перевіривши в матеріалах справи поштові квитанції, погодився з твердженням позивача про те, що відзив на позовну заяву ним не отримано, але попри це взяв до уваги відзив, який отримано судом 11 квітня 2019 року, чим порушив вимоги ч. 4 ст. 178 ЦПК України. 
Крім цього, під час розгляду справи суддя неодноразово вимагала в позивача додаткові документи, які він не взмозі був надати через звільнення, про що ним було зазначено у позовній заяві. Також, судом не досліджено твердження позивача про те, що пропозиції про переведення на вакантні посади, що надавалися позивачу в період двохмісячного терміну після попередження про звільнення, надавалися з умислом щодо неможливості їх зайняття позивачем через відсутність відповідного стажу та освіти для їх зайняття. Суд не дослідив і того, що за 13 днів до попередження про майбутнє звільнення роботодавець розширив штат підприємства, найняв нових працівників, в тому числі першого заступника та двох заступників, вже після цього почав проведення скорочення. Такі дії свідчать про умисне проведення скорочення для звільнення конкретних працівників, в числі яких був позивач, який мав переважне право залишення на роботі через те, що має на утриманні дружину та двох малолітніх дітей.
В судове засідання сторони, які повідомлялись про день, час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» від 07.08.2017 року № 171-К був переведений з посади начальника відділу документарного забезпечення майнових питань на посаду заступника Генерального директора з розвитку. 
В подальшому, згідно наказу генерального директора Концерну від 08 вересня 2017 року №203-К введено у дію новий штатний розпис, згідно якого ОСОБА_1 переведено на посаду заступника Генерального директора з реформування та реорганізації державних підприємств Концерну «Техвоєнсервіс», де позивач працював по 22.10.2018 року.
Судом у рішенні також зазначено, що згідно наказу державного секретаря Міністерства оборони України «По особовому складу керівників державних підприємств» №1-ДП від 11.01.2018 року на позивача було покладено Тимчасове виконання обов`язків Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс», а згідно Наказу державного секретаря Міністерства оборони України «По особовому складу керівників державних підприємств» №29-ДП від 18.07.2018 року ОСОБА_1 було увільнено від тимчасового виконання обов`язків Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» та повернено до виконання обов`язків за основною посадою заступника Генерального директора з реформування та реорганізації державних підприємств Концерну «Техвоєнсервіс», при цьому тимчасове виконання обов`язків Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» було покладено на Чайло В.В .
Дані обставини відповідачем не спростовані, а тому обґрунтовано взяті судом до уваги.
З наявної в матеріалах справи копії наказу від 01 серпня 2018 року № 103-к (а.с.10) вбачається, що наказом ТВО Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» Чайло В.В. внесено зміни до штатного розпису Концерну «Техвоєнсервіс», зокрема введено нові штатні одиниці:
- перший заступник Генерального директора;
- заступник генерального директора з фінансових питань;
- заступник генерального директора з економічних питань, інвестиційної та зовнішньоекономічної діяльності;
- у якості структурного підрозділу введено відділ врегулювання спірної договірної заборгованості у складі начальника відділу. 
Згідно копії наказу генерального директора концерну «Техвоєнсервіс» від 21 серпня 2018 року № 121-к (а.с.11) вбачається, що ТВО генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» В.В.Чайло затвердив з 21 серпня 2018 року штатний розпис Концерну "Техвоєнсервіс" у новій редакції, при цьому штатний розпис, затверджений 17 липня 2018 року, визнав таким, що втратив чинність з дня затвердження штатного розпису у новій редакції. Цим же наказом попереджено у письмовій формі про майбутнє звільнення працівників, посади яких підлягають скороченню; наказ доведено до заступників генерального директора та керівників структурних підрозділів Концерну "Техвоєнсервіс". 
Судом також встановлено, що 22.08.2018 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення із займаної посади заступника Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» з реформування та реорганізації державних підприємств за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі наказу від 21.08.2018 року №121-К та штатного розпису (а.с.12).
Згідно наявних в матеріалах справи пропозицій про зайняття вакантної посади позивачу 11.09.2018 та 16.10.2018 року запропоновано вакантні посади «начальник відділу експортного контролю» та «начальник планово-економічного відділу» (а.с.13-14). 
З долучених до позовної заяви листів від 12.09.2018, 13.09.2018, 14.09.2018, 17.09.2019, 18.10.2018 вбачається, що між ОСОБА_1 та відповідачем в письмовій формі узгоджувались умови зайняття зазначених вище посад, однак позивач не прийняв пропозицію переведення на вакантну посаду у зв`язку із зменшенням посадового окладу відносно тієї посади, яку він обіймав до звільнення (а.с.15-19).
Згідно наказу генерального директора концерну від 22 жовтня 2018 року № 156-к ОСОБА_1 , заступника генерального директора з реформування та реорганізації державних підприємств концерну, звільнено з 22 жовтня 2018 року за скороченням чисельності та штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с.24).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт проведення у відповідача змін в організації виробництва і праці шляхом скорочення посади, яку обіймав ОСОБА_1 , та факт виконання відповідачем обов`язку по повідомленню позивача про наступне звільнення із пропонуванням йому вакантних на час звільнення у концерні посад, від яких позивач відмовився, в зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав до визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , поновлення його на роботі та стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Правильним є і висновок суду про відмову у задоволенні вимоги позивача про скасування наказу відповідача від 21.08.2018 року № 121-К «Про затвердження штатного розпису Концерну «Техвоєнсервіс», оскільки відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, тобто затвердження штатного розпису є внутрішнім питанням та правом відповідача.
Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи та дотриманням норм матеріального права при її вирішенні.            
Необгрунтованими є і доводи скарги про порушення права позивача на переважне залишення на роботі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що посада заступника Генерального директора з реформування та реорганізації державних підприємств Концерну «Техвоєнсервіс», яку обіймав позивач, була єдиною на підприємстві, тому безпідставним є застосування положень статті 42 КЗпП України, згідно якої перевага на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (при зайнятті працівниками рівнозначних посад).
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.       
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
 
Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року -залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
     Головуючий:    
 
     Судді: