Номер провадження: 22-ц/813/3368/21 
Номер справи місцевого суду: 521/14750/15-ц
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом  ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Холдингова компанія «Мікрон», Приватного підприємства «ЖКГ», ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права на вселення, виселення, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Мазун І.А. 27 вересня 2016 року у м. Одеса, -
встановила:

У вересні 2015 року  ОСОБА_2  звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ТОВ «Холдингова компанія «Мікрон», ПП «ЖКГ»,  ОСОБА_1  про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права на вселення, виселення, вселення(т. 1 а.с. 4-7).
В обгрунтування позову  ОСОБА_2 посилався на те, що 07 вересня 2002 року відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку № НОМЕР_1 , серії «Ж», його матір - ОСОБА_3 , будучи матір`ю – одиначкою, була поселена в гуртожиток, як працівник ВАТ «Науково-дослідного інституту спеціальних способів лиття». Зазначений ордер був виданий на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН» від 17 вересня 2002 року за №45 та надавав ОСОБА_3 право на зайняття сім`єю складом з двох осіб ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , площею 17,2 кв.м (нині кімната №3 кв. АДРЕСА_2 ). У 2002 році, у зв`язку із скороченням штату працівників матір позивача - ОСОБА_3 було звільнено, в зв`язку з чим, в 2003 році вона змушена була на певний термін виїхати на заробітки до Італії.
На час тимчасового виїзду ОСОБА_3 за кордон позивач був неповнолітнім, то згідно рішення Виконкому Роздільнянської міської ради гр. ОСОБА_4 стала опікуном позивача, в зв`язку з чим, тимчасовим місцем проживання позивача було визначено кв. АДРЕСА_3 .
Не дивлячись на це, кожні вихідні позивач з тіткою ОСОБА_4 приїжджали до м. Одеси, прибирали в кімнаті, так як через будівельні роботи в гуртожитку, до кімнати, в якій залишилися особисті речі, потрапляв пил, а також сплачували комунальні послуги.
У вересні 2004 року ОСОБА_2 самостійно поїхав на квартиру і не зміг її відкрити власними ключами, оскільки в дверях були замінені замки, а в квартирі проживали сторонні люди.
Згодом позивачу стало відомо від сусідів по гуртожитку, що належну його матері кімнату було перейменовано в кв. АДРЕСА_4 , яку передано родині відповідача - ОСОБА_1 , сьогодні ж ця квартира має АДРЕСА_5 .
Підставою для передачі кімнати ОСОБА_1 стало рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН» від 02 вересня 2004 року, протокол №241, яким було скасоване спільне рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН» №45 від 17 вересня 2002 року про виділення сім`ї ОСОБА_3 кімнати АДРЕСА_6 , та погоджено виділення цієї кімнати ОСОБА_1 . Не погоджуючись з таким рішенням правління та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН», тітка позивача, як законний опікун,  звернулася до суду із позовом до ТОВ «ХК «МІКРОН»», ОСОБА_1 про продовження терміну збереження житла, скасування рішення, виселення і вселення.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 01 серпня 2008 року в рамках цивільної справи № 2-2055/08 позов ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ТОВ «ХК «МІКРОН»», ОСОБА_1 , ПП «ЖКГ» було задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН» від 02 вересня 2004 року, протокол №241, в частині скасування спільного рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН» №45 від 17 вересня 2002 року про виділення сім`ї ОСОБА_3 кімнату АДРЕСА_6 , та виділення цієї кімнати ОСОБА_1 .. Виселено ОСОБА_1 разом з членами його сім`ї з кімнати №3 кв. АДРЕСА_7 (колишня кімната АДРЕСА_8 . Визнано за ОСОБА_2 право на вселення в кімнату АДРЕСА_9 (колишня кімната АДРЕСА_8 гуртожитку) з досягненням ним повноліття і повернення від опікуна (піклувальника), тобто з 06 червня 2010 року, зобов`язавши ТОВ «ХК «МІКРОН»» та ПП «ЖКГ» зберігати це житлове приміщення за тимчасово відсутнім неповнолітнім; стягнуто витрати, пов`язані з розглядом цивільної справи. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2008 року заяву представника ТОВ «ХК`МІКРОН»» та ПП`ЖКГ» про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 01 серпня 2008 року задоволено, заочне рішення скасоване, а справа призначена до розгляду.
Під час розгляду цивільної справи з боку представника ТОВ «ХК`МІКРОН»» та ПП`ЖКГ» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення по суті іншої справи.
Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2010 року провадження в справі  №1519/2-2313/11 було зупинено до розгляду Одеським апеляційним господарським судом Одеської області апеляційної скарги ТОВ «ХК МІКРОН»» на рішення Господарського суду Одеської області від 05 серпня 2009 року по справі №15/83-09-2991 за позовом ТОВ «ХК «МІКРОН»» до Фонду державного майна України, Міністерства промислової політики України про визнання права власності, треті особи ПП «ЖКГ», ВАТ «НДІССЛ».
Рішенням Господарського суду м.Києва від 26 листопада 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, рішення набрало законної сили 11 березня 2014 року.
04 червня 2015 року ОСОБА_4 надала до суду заяву, в якій просила суд залишити без розгляду позовні вимоги в рамках цивільної справи №1519/2-2313/11 з тих підстав, що на час поновлення провадження по справі ОСОБА_2 набув повної цивільної дієздатності так як став повнолітнім, у зв`язку з чим він має особисто звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 04 червня 2015 року в рамках цивільної справи №1519/2-2313/11 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ПП «ЖКГ» про продовження строку збереження житлової площі, виселення та вселення залишено без розгляду.
Посилаючись на те, що його права та інтереси порушені незаконними рішеннями, позивач просить задовольнити його самостійні позовні вимоги.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН» від 02 вересня 2004 року, протокол №241, в частині скасування спільного рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН» №45 від 17 вересня 2002 року про виділення сім`ї ОСОБА_3 кімнати АДРЕСА_6 , та виділення цієї кімнати ОСОБА_1 . Виселено ОСОБА_1 разом з усіма членами його сім`ї з кімнати №3 квартири АДРЕСА_2 (колишня кімната АДРЕСА_8 . Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  право на вселення в кімнату АДРЕСА_10 . Вселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кімнату АДРЕСА_11 (колишня кімната АДРЕСА_8 . Стягнуто з ТОВ «Холдингова компанія «МІКРОН»» судовий збір  в сумі 487,20 грн. (т. 1 а.с. 200-204).
Вказане судове рішення було оскаржене у апеляційному порядку ТОВ «Холдингова компанія «МІКРОН».
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Холдінгова компанія «Мікрон» було відхилено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Холдингова компанія «Мікрон» було залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року - залишено без змін.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що на підставі рішення правління та профкому ВАТ “Мікрон” від 02 вересня 2004 року (протокол №241) ОСОБА_1 була надана у користування кімната № НОМЕР_2 у гуртожитку, тоді як сім`ї ОСОБА_3 виділено кімнату № НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 209-211).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку № НОМЕР_1 , серії «Ж», виданого 07 вересня 2002 року матір позивача - ОСОБА_3 , була поселена в гуртожитку в період роботи у ВАТ «Науково-дослідний інститут спеціальних способів лиття» з правом зайняття з сім`єю з двох осіб житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , розміром 17,2 кв.м. Зазначений ордер виданий на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ „МІКРОН" від 17 вересня 2002 року №45.
Згідно із листом адміністрації ВАТ „Науково-дослідний інститут спеціальних способів лиття" від 05 січня 2006 року № 05 зазначена квартира, що стала предметом цього спору, фактично належала цьому інститутові, її було виділено ОСОБА_3 за додатковою угодою № 5 з ВАТ „Мікрон".
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Роздільнянської міської ради від 19 січня 2005р.  ОСОБА_3 - мати позивача, виїхала на заробітки у м. Сибарі, Італія, в зв`язку із чим гр. ОСОБА_4 стала опікуном ОСОБА_2 , місцем проживання якого визнано місце проживання опікуна: АДРЕСА_12 .
Рішенням правління та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН» від 02 вересня 2004 року, протокол №241, було скасоване спільне рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «МІКРОН» №45 від 17 вересня 2002 року про виділення сім`ї ОСОБА_3 кімнату АДРЕСА_6 , та погоджено виділення цієї кімнати ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність рішення правління та профкому ВАТ «Мікрон» від 02 вересня 2004 року (протокол № 241), виходячи з того, що саме по собі скасування рішення спільного правління та профкому ВАТ «Мікрон» від 17 вересня 2002 року за № 45 про надання спірної кімнати ОСОБА_3 , не може слугувати підставою для припинення житлових прав цієї особи щодо спірної кімнати та припинення житлових прав її сина. 
Більш того, питання про наявність чи відсутність права проживання в спірному приміщенні могло бути предметом лише судового розгляду, за результатами якого суд мав би вирішити питання про наявність чи припинення відповідних юридичних відносин.
Судом першої інстанції додатково враховано обставини, за яких ОСОБА_2 тимчасово вибув зі спірного житла, а саме: мати неповнолітнього ОСОБА_2 -  ОСОБА_3 , яка була матір`ю - одиначкою, виїхала на заробітки за кордон, таким чином ОСОБА_2 залишився без батьківського піклування, а тому вимушено проживав у своєї тітки та не міг проживати в спірній квартирі, яку у 2004 році зайнято відповідачем ОСОБА_1 .
З огляду на такі обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не можна вважати таким, який втратив право користування житловим приміщенням.
19 січня 2005 року, як зазначалось вище, рішенням виконкому Роздільнянської міської ради над неповнолітнім ОСОБА_2 встановлено опіку, ОСОБА_4 призначено його опікуном та визначено його місце проживання за місцем проживання опікуна в АДРЕСА_12 .
Таким чином, неповнолітній проживав із своїм опікуном та, з огляду на вказане, він не міг вважатися таким, що  втратив право на користування спірним житлом, оскільки мав право повернутись до неї з досягненням повноліття.
Після надання житлової площі ОСОБА_3 на підставі відповідного ордеру та вселення сам по собі адміністративний акт, як підстава виділення житлової площі, вважається таким, що припинив свою дію та у подальшому скасування цього адміністративного акту - не може призвести до припинення самих житлових прав.
Відповідач, тоді ВАТ «Мікрон ІН», діяло не у відповідності із законодавством, оскільки, не вирішивши у встановленому законом порядку питання про виселення ОСОБА_3 та її неповнолітньої дитини зі спірного приміщення кімнати, а також припинення її житлових прав та її неповнолітнього сина, прийняло рішення про виділення нібито вільної кімнати відповідачу - ОСОБА_1 .
Суд критично ставиться до посилань представника відповідачів на недотримання ОСОБА_3 положень п. 3 ч. 3 ст. 71 та ст. 73 ЖК УPCP, щодо обов`язку бронювання житлового приміщення.
Обираючи правову норму, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такою слід вважати положення ч. 3 ст. 71 ЖК УPCP, які підлягають поширенню на цю правову ситуацію в силу передбаченої аналогії закону.
При цьому, суд виходив з того, що відсутня спеціальна норма (в тому числі серед положень глави 4 ЖК У PCP), яка б регулювала подібні відносини, неповнолітній ОСОБА_2 вселився до спірного житлового приміщення разом із своєю матір`ю як член її сім`ї, тобто на сторін поширюються загальні положення, зокрема, ст. ст. 64, 65 ЖК УPCP щодо їх правового статусу; особливості щодо припинення права користування житловим приміщенням в гуртожитку спеціальною нормою права не передбачені; таке розуміння закону відповідатиме природі правових відносин між сторонами; окрім цього в окремих випадках у самій главі ЖК УРСР наявні посилання на можливість застосування окремих норм, що регулюють користування іншими видами житла. Таким чином положення ст. 71 ЖК УРСР носять стосовно правил користування гуртожитками додатковий субсидіарний характер та за обставин, коли це не суперечить прямим нормам, підлягає застосуванню до них.
Стосовно питання про фактично здійснене виселення ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 зі спірної кімнати, то судом вірно зазначено, що у матеріалах справи міститься  акт   від  13 жовтня 2004 р., з  якого вбачається, що у спірній кімнаті № 3 квартири АДРЕСА_7 (колишня кімната АДРЕСА_8 гуртожитку) знаходилися особисті речі та предмети побуту ОСОБА_3 й її неповнолітнього сина. 
Як вірно вказано у рішенні суду першої інстанції, ОСОБА_3 хоча і не проживала тимчасово у спірному приміщенні, тим не менше, не може вважатися такою, яка виселилась з нього, тим більше не може вважатися таким, що вибув зі спірного житлового приміщення неповнолітній ОСОБА_2 , який проживав за місцем проживання свого опікуна, як це передбачено ст. 29 ЦК України, за якою місцем проживання неповнолітньої фізичної особи є місце проживання її опікуна.
Встановивши факт здійснення виселення ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 зі спірної кімнати, суд вірно визнав подібні дії протиправними й такими, що суперечать Конституції України, згідно із ст. 47 якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, що виключає можливість та заперечує  законність будь-якого виселення особи в адміністративному порядку за п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя ”.
Суд вважав, що підставою припинення житлових прав неповнолітнього може бути лише рішення суду, так само, як і підставою для виселення.
Не отримавши такої правової підстави, відповідач ВАТ «Мікрон» самочинно провів виселення неповнолітнього ОСОБА_2 з відповідної житлової площі, а також разом із відповідачем ОСОБА_1 без достатньої правової підстави здійснив вселення останнього, не у вільну кімнату, а на житлову площу, стосовно якої не можуть вважатися припиненими права позивача.
За правилом п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, організація видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу”.
За змістом абзацу 2 п. З ч. З ст. 1 ЖК УРСР чинним законодавством не заборонено передавати житлове приміщення, в якому не залишилось членів сім`ї дитини, втім його може передано тимчасово за договором оренди іншій особі до досягнення нею повноліття. 
Таким чином, відповідачами порушено житлові права неповнолітньої особи, яка тимчасово вибула з місця проживання до місця проживання (перебування) в опікуна, це стосується й підстави вселення ОСОБА_1 в спірну житлову кімнату, й порядку, й заборони законодавством ВАТ «Мікрон» здійснювати розподіл подібного житла іншим особам.
Встановивши безпідставність виселення малолітнього з ОСОБА_2 зі спірної житлової площі, вселення ОСОБА_1 не на вільну житлову площу, порушення порядку надання житла та вселення до нього, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, застосувавши до спірних правовідносин за аналогією закону положення ст. 117 ЖК УРСР, оскільки визнання підстави для вселення незаконною, за змістом законодавства, є підставою й для виселення цих осіб.
Втім, враховуючи, що судом не встановлено протиправності в діях ОСОБА_1 , суд має виселити його з наданням іншого обладнаного житлового приміщення, що має складатися з однієї  кімнати. Обов`язок щодо надання житла цій особі лежить на ТОВ ХК „Мікрок».
У питанні про статус споруди, в якій розташована спірна кімната, суд прийшов висновку, що це приміщення є житловим приміщенням гуртожитку, це підтверджується відповіддю Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради  від 04.10.2005р, ордером на зайняття приміщення гуртожитку на ім`я ОСОБА_3 , а також визнання сторонами цієї обставини. Той факт, що будівля гуртожитку по АДРЕСА_13 не значиться зареєстрованою в ОМБТІ та РОН, не впливає на її статус, оскільки під час судового розгляду постало питання не про право власності на нього, а про користування його житловим приміщенням.
Судом також вірно встановлено, що у відповідності до акту прийому-передачі від 20 вересня 2007 року приміщення гуртожитку по АДРЕСА_13 ТОВ ХК „МІКРОН" передано Приватному підприємству „ЖКГ”. Корпоративні права стосовно ПП «ЖКГ» продано за договором купівлі-продажу корпоративних прав засновника (учасника) від 01 червня 2005 року мешканцям цього будинку гуртожитку.  Ці обставини не змінюють статус будівлі як гуртожитку, а тим більш не можуть бути підставами для припинення або скасування житлових прав неповнолітнього ОСОБА_2 .
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про вселення ОСОБА_2 в спірну житлову площу з урахуванням наведених положень ст. 29 ЦК України, а також беручи до уваги, що йому чиниться опір в реалізації його права на проживання в даному приміщенні.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 про те, що на підставі рішення правління та профкому ВАТ “Мікрон” від 02 вересня 2004 року (протокол №241) ОСОБА_1 була надана у користування кімната № НОМЕР_2 у гуртожитку, тоді як сім`ї ОСОБА_3 виділено кімнату № НОМЕР_3 .
Так, зі змісту протоколу №241 рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» від 02 вересня 2004 року, було скасоване спільне рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» №45 від 17 вересня 2002 року про виділення сім`ї ОСОБА_3 кімнати АДРЕСА_6 , та погоджено виділення кімнати, яка раніше займала сім`я ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 06 вересня 2004 року на підставі цього рішення  ОСОБА_1 був виданий ордер, який він реалізував шляхом вселення у спірну кімнату. Листами ВАТ«НДІССЛ» протягом 2004 року на адресу Голови правління ВАТ «Мікрон» повідомлялось, що ОСОБА_3 була незаконно виселення з кімнати №93, яка була зайнята начальником вневідомчої охорони Колесніковим Р.В. та просили негайно поновити житлові права ОСОБА_3 ( т.1 а.с.101 – 104). Крім того, згідно актів проникнення до кімнати №2 22 лютого 2004 року та акту опису майна №92 від 13 жовтня 204 року вбачається, що проникнення відбувалось саме до кімнати, в який тривалий час не проживала ОСОБА_3 ( т.1 а.с.185-190)
Довід апеляційної скарги про те, що в кімнату АДРЕСА_6 була вселена ОСОБА_5 на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 19 січня 2004 року, є неспроможним, оскільки відсутні відомості щодо виконання вказаного судового рішення. Зі змісту листа Голови правління ВАТ «Мікрон» №57 від 15.03.2004 року вбачається, що рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 19 січня 2004 року кімната  АДРЕСА_14  закріплена за  ОСОБА_5  , оспорювати це судове рішення не в інтересах ВАТ «Мікрон», а тому запропоновано ОСОБА_5 переїхати в двох кімнатну самостійну квартиру АДРЕСА_15 , яка раніше була розподілена сім`ї ОСОБА_6 , яка також погоджується на заміну ( т.1 а.с.239). 
Колегія суддів зауважує, що факт неправомірності вселення  ОСОБА_1 у спірну житлову кімнату встановлений постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, якою касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Холдингова компанія «Мікрон» було залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року - залишено без змін.
Так, судом касаційної інстанції встановлено, що відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
Згідно з пунктами 2, 9, 10, 14 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.
Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.
Вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 , хоча і не проживала тимчасово у спірному приміщенні, не може вважатися такою, яка виселилась з нього, також таким, що вибув зі спірного житлового приміщення не може вважатись позивач, який на час свого неповноліття проживав за місцем проживання свого опікуна, як це передбачено статтею 29 ЦК України. Отже, ВАТ «Мікрон» самочинно провів виселення неповнолітнього ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_6 , а також без достатньої правової підстави здійснив вселення ОСОБА_1 , не у вільну кімнату № НОМЕР_3 .
Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що відповідачами порушено житлові права неповнолітньої особи, яка тимчасово вибула з місця проживання до місця проживання (перебування) її опікуна. Зазначені обставини також свідчать про порушення порядку вселення ОСОБА_1 у спірну житлову кімнату, незважаючи на заборону законодавством ВАТ «Мікрон» здійснювати розподіл подібного житла іншим особам.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2016 рокуухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2016 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 11 червня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе