ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/653/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/7464/20 Категорія: на ухвалу    	Миколаєнко Т. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       22 квітня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Вініченка Б.Б.,  Бондаренка С.І., Новікова О.М., за участю секретаря Любченко Т.М.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу   Кредитної спілки «Федерація» в особі ліквідатора Носань Наталії Сергіївни на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2021 року, постановленої під головуванням судді Миколаєнко Т.А., у справі за позовом  Кредитної спілки «Федерація» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

                                        в с т а н о в и в :

       У жовтні 2020 року Кредитна спілка «Федерація» ( далі КС «Федерація») звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2020 року передано позовну заяву КС «Федерація» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування за підсудністю на розгляд до Черкаського районного суду Черкаської області.
Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом КС «Федерація» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. 
Роз`яснено позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду.
Ухвала суду мотивована тим, що провадження у справі про банкрутство КС «Федерація» порушено 12 травня 2009 року, а ухвалою Господарського суду Черкаської області від 02 лютого 2021 року визнано КС «Федерація» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, зважаючи на вимоги ст. 7 Кодексу України з питань банкрутства, враховуючи, що боржник у розумінні Закону про банкрутство, є позивачем, його вимоги підлягають вартісній оцінці та є майновими, а результати їх розгляду можуть вплинути на обсяг ліквідаційної маси кредитної спілки, тому вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
В апеляційній скарзі КС «Федерація» просить ухвалу суду першої інстанції скасувати як необгрунтовану, безпідставну, постановлену з порушенням норм матеріального і процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження у вказаній справі виходив із того, що спір, який виник між сторонами, має розглядатися в порядку господарського судочинства, проте не взяв до уваги, що ст. 7 Кодексу України з питань банкрутства визначає, що спори, стороною яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а положення ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства акцентовано увагу на майновому характері спорів, які підлягають вирішенню в межах справи про банкрутство, хоча вимога заявлена КС «Федерація» не являється майновою, а навпаки позов про визнання недійсним договору дарування є немайновою вимогою. Крім того позивачем не заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності правочину – реституції.
Тобто, позовні вимоги про визнання договору недійсним, стороною якого не являється боржник, підлягають розгляду в межах окремого позовного провадження у суді відповідної юрисдикції. Такі висновки досліджувались в постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 910/3704/13.
Також вказує, що судом було винесено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а саме порушено строки залишення позовної заяви без руху та вирішення питання відкриття ( відмова у відкритті) провадження у справі.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд проходить до наступних висновків.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив із того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12 травня 2009 року порушено провадження у справі № 14/1313 про банкрутство КС «Федерація».
Проте такі висновку суду не відповідають нормам матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з ч. 5 ст. 186 ЦПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
 При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
У ч. 1 ст. 1 ЦК України зазначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Разом з тим відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушення.
Юрисдикція господарських справ установлена статтею 20 ГПК України, за змістом, зокрема, пункту 8 частини 1 якої справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі, справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Положення статті 20 ГПК України передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм.
Ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
       Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Із матеріалів справи вбачається, що КС «Федерація» звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.
КС «Федерація» просила визнати недійсним договір дарування від 30 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Тобто предметом спору є визнання недійсним договору дарування, за яким ОСОБА_1 подарував своєму сину – ОСОБА_2 , належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Отже, позивач, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на норми ЦК України, і не посилається на наявність між сторонами господарських відносин та порушення його прав суб`єктами господарювання,  спірні правовідносини не мають ознак корпоративних або інших правовідносин, що віднесені до юрисдикції господарських судів.
       Посилання суду в ухвалі про відмову у відкритті провадження на ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства та п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України є помилковим.
У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.
Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких с боржник; спори з позовними вимогами до боржника ; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Частиною 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи
Системний аналіз положень законодавства про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Кодексу України з процедур банкрутства мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства).
Згідно з частинами першою - третьою статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Тобто законодавець указав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ указаної категорії.
Закон N 2343-XII втратив чинність з 21 жовтня 2019 року, з набранням чинності Кодексом України з процедур банкрутства.
Відтак можна зробити висновок, що вказаний Кодекс України з процедур банкрутства передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, що і підтверджено у статті 7 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
Частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника.
Таким чином, з огляду на положення законодавства України, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду, від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19, від 18 лютого 2020 року у справі №918/335/17 (провадження № 12-160гс19).
Проте суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вищевказаних положень законодавства господарські суди розглядають справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.
Отже, якщо позивачем у справі є боржник, а відповідачами - фізичні особи, то за суб`єктним складом сторін такий спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Враховуючи предмет спору , і що позивачем у цій справі є боржник, тому вказана справу підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. 
Крім того, справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції цих спорів і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства.
Аналогічний правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 456/20/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 541/459/17, від 13 березня 2019 року у справі № 740/5146/17 (провадження № 14-588цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 587/1428/18 (провадження № 14-628цс18).
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12 травня 2009 року порушено провадження у справі № 14/1313 про банкрутство КС «Федерація».
Постановою Господарського суду Черкаської області від 02 лютого 2021 року визнано КС «Федерація» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Тобто, на даний час справа про банкрутство КС «Федерація» перебуває у провадженні Господарського суду Черкаської області.
       Враховуючи вищевикладене та враховуючи, що провадження про банкрутство КС «Федерація» порушено до 19 січня 2013 року, тому суд дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі з підстав , передбачених п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України, оскільки вимоги КС «Федерація» про визнання правочину недійсним підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що заявлені вимоги КС «Федерація» про визнання недійсним договору дарування, укладеного між відповідачами, не є майновою вимогою заявленою до боржника, і крім того, предметом спору та змісту позовних вимог , що склалися між сторонами вбачається, договір дарування було укладено між відповідачами, і кредитна спілка не є стороною даного договору.
Законодавець визначив , що в межах справи про банкрутство розглядаються спори про визнання недійсним будь-яких правочинів, укладених саме боржником.
Тому відсутні підстави стверджувати, що вказані позовні вимоги поширюються на положення п. 8 ст. 20 ГПК України, щодо належності спорів з майновими вимогами до боржника, у тому числі спорів про визнання недійсними будь-яких правочинів ( договорів), укладених боржником, до юрисдикції господарських судів.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Федерація» задовольнити частково.
Ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2021 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року.

Судді: