Справа № 344/1173/19 
Провадження № 22-ц/4808/622/21 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
за участю секретаря                        Єлісевич О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 18 лютого 2021 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 23 лютого 2021 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та відшкодування шкоди,
встановив:
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ФОП ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним договір про надання інформаційно-консультативних послуг із посередництва у працевлаштуванні за кордоном від 04 вересня 2018 року, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави у розмірі 6 953,00 грн, реальні збитки у розмірі 32 137,00 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн.
Обгрунтовував позовні вимоги тим, що 04 вересня 2018 року між сторонами укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг із посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Згідно з умовами договору відповідачка зобов`язувалась надати йому послуги з посередництва в працевлаштуванні у Федеративній Республіці Німеччині на підприємстві по сортуванню пластикових і скляних пляшок. Вважав договір недійсним, оскільки його зміст суперечить нормам чинного законодавства України та не спрямований на реальне настання правових наслідків. Так, на момент укладення такого за відсутності зовнішньоекономічного договору (контракту) з німецьким роботодавцем ФОП ОСОБА_2 не могла надати йому посередницькі послуги по працевлаштуванню. Також всупереч вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 1060 від 16 грудня 2015 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном» до підписання акта наданих послуг отримала від нього оплату в розмірі 6 953,00 грн. Ці кошти внесені на виконання недійсного договору, фактично набуті без достатньої правової підстави, а тому повинні бути йому повернуті.
Саме з вини відповідачки Посольством Федеративної Республіки Німеччини в Україні йому було відмовлено у видачі документів на виїзд за кордон, оскільки нею представлено підроблену довідку про навчання в магістратурі Львівського національного медичного університету. 
В подальшому за посередницькими послугами останньої він був працевлаштований без оформлення трудового договору в Іспанії на виробництві по збору мандаринів. При цьому не було забезпечено ні належні умови праці, ні її оплату, ні проживання, в зв`язку з чим його робота була недовготривалою. 
Вказував, що протиправними діями ФОП йому завдано реальних збитків у розмірі 1000, 00 євро, що по курсу НБУ становило 32 137,00 грн. З них, зокрема: 300 євро було витрачено на оплату послуг за перевезення в Іспанію та повернення в Україну, 80 євро - за участь у програмі, 690 євро - на проживання та закупівлю продуктів харчування. 
Окрім того, працюючи нелегально на території іншої країни позивач зазнав страху та душевних страждань, що вплинуло на здоров`я та самопочуття. Внаслідок надання відповідачкою в Посольство ФРН неправдивої інформації його репутації завдано шкоди, що може ускладнити процедуру відкриття наступних робочих віз. Відтак йому спричинено моральну шкоду, розмір якої визначено в сумі 150 000,00 грн.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання оспорюваного договору недійсним немає, оскільки його положення не містять умов про те, що позивач отримає роботу в Німеччині на підприємстві, яке займається сортуванням пластикових і скляних пляшок. Натомість ФОП ОСОБА_2 зобов`язувалась надати інформаційно - консультаційні послуги із посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Крім того, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, на порушення яких посилався заявник, регулюють господарську діяльність між суб`єктами господарювання в межах укладених договорів з іноземним суб`єктом. Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд виходив з відсутності доказів на її підтвердження.
Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.
Скарга мотивована тим, що ним представлено суду достатньо належних та допустимих доказів про те, що ФОП ОСОБА_2 порушено вимоги законодавства, які регулюють здійснення посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Відповідно доведено правові підстави для визнання договору про надання посередницьких послуг недійсним.
Разом з тим суд не звернув уваги, що всупереч норм закону відповідачка не уклала контракт з роботодавцем у Німеччині, на підприємство якого він мав бути працевлаштований, та подала в Посольство Німеччини неправдиву інформацію для отримання візи. В подальшому працевлаштування в Іспанії було нелегальним, а умови праці, проживання та заробітна плата - неналежними.
Крім того, така безпідставно до підписання акта наданих послуг отримала в нього грошові кошти. Адже згідно Постанови Кабінету Міністрів України №1060 від 16 грудня 2015 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном» ліцензіат не має права отримувати від клієнтів плату за послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном до підписання акта наданих послуг. 
Судом також не враховано, що внаслідок такої протиправної поведінки ФОП ОСОБА_2 йому завдані реальні збитки та спричинена моральна шкода. 
Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористалися.
       В засіданні апеляційного суду представник апелянта  ОСОБА_1  -  адвокат Хоптій М.В. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат Савчук В.Р. доводи апеляційної скарги не визнав, покликаючись на обгрунтованість висновків суду.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне. 
Встановлено, що 04 вересня 2018 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг із посередництва у працевлаштуванні за кордоном. За змістом пункту 1.1. договору працівник доручає, а посередник приймає на себе зобов`язання надати послуги з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, зокрема послуги щодо пошуку роботи за кордоном (а.с. 7). 
В цей же день позивач ознайомлений з умовами праці та вимогами до працівника, робота в Німеччині, сортування пластикових і скляних пляшок. Також 09 жовтня 2018 року ознайомлений з умовами праці та вимогами до працівника, робота в Іспанії. Робота по збору мандаринів на сік і для продажу, що підтверджується його підписом (а.с. 8, 8 зворот).
Обгрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначав, що відповідачкою не було виконано умови договору щодо його легального працевлаштування за кордоном у передбачену договором країну. Підставою визнання недійсності договору зазначено відсутність укладеного між ФОП ОСОБА_2 та німецьким роботодавцем зовнішньоекономічного договору (контракту), що виключає надання посередницьких послуг по працевлаштуванню. Покликався на положення статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А отже, є підстави для визнання договору недійсним згідно частини 1 статті 215 ЦК України.
Заперечуючи проти заявлених вимог, ФОП ОСОБА_2 посилалася на те, що послуги по договору позивачу були надані належної якості та у повному обсязі. Підтвердженням цього є копія акта про надання послуг до укладеного договору від 09 жовтня 2018 року. Відповідно до його змісту посередник на виконання умов, викладених в договорі надала працівникові послуги із посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а він отримав надані послуги. З підписанням даного акта останній підтверджує, що посередник надав йому повний комплекс послуг із працевлаштування за кордоном. Умови працевлаштування погоджені працівником. Працівник та посередник підтверджують про відсутність претензій один до одного щодо послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном (а.с. 44).
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що підписавши вказаний акт, ОСОБА_1 підтвердив надання йому відповідачкою послуг із працевлаштування за кордоном, що були передбачені договором. 
За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину. Зокрема такий вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно статті 3 ЦК однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. 
Відповідно до статті 6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
       В силу частини 1 статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом частини 1 статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (стаття 903 ЦК).
Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року № 1060) визначено, що господарська діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном - послуга, яка надається суб`єктами господарювання в межах укладених з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового договору (контракту наймання) відповідно до заявок іноземного роботодавця щодо вільних робочих місць (вакансій), включаючи надання інформаційно-консультаційних послуг щодо можливостей працевлаштування, найменування та місцезнаходження роботодавця, інформації про умови праці.
Пунктом 9 цих Ліцензійних умов передбачено, що ліцензіат зобов`язаний провадити господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном у межах укладеного між ліцензіатом та іноземним суб`єктом господарювання зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, який повинен відповідати вимогам законодавства.
Згідно з пунктом 11 Умов виконання умов договору між ліцензіатом і клієнтом про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном оформляється актом наданих послуг, який підписується обома сторонами після укладення клієнтом ліцензіата трудового договору (контракту) з іноземним роботодавцем, умови праці якого відповідають тим, що визначені в проекті трудового договору (або поліпшують їх), поданого ліцензіатом органу ліцензування. Ліцензіат не має права отримувати від клієнтів плату за послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном до підписання акта наданих послуг (пункт 12 Ліцензійних умов).
Частиною 2 статті 36 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що до послуг з посередництва у працевлаштуванні належать пошук роботи та сприяння у працевлаштуванні особи, добір працівників відповідно до замовлень роботодавців (у тому числі іноземних) у межах укладених з роботодавцями договорів (контрактів).
За змістом статті 38 Закону послуги з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном надаються відповідно до заявок іноземного роботодавця (його контрагента) щодо вільних робочих місць (вакансій) і лише в межах укладених іноземними суб`єктами господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання посередницьких послуг у сфері працевлаштування з метою сприяння підписанню трудового договору (контракту найму). Обов`язковим додатком до зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання посередницьких послуг у сфері працевлаштування за кордоном є проект трудового договору, завірений іноземним роботодавцем.
Досліджуючи договори, належить виявляти справжню природу укладеного договору, незалежно від найменування документів, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Судом з`ясовано, що сторони договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло.
Так, посередник зобов`язався ознайомити працівника з законодавством про працю та про статус іноземця в країні перебування; надавати інформаційно – консультаційні послуги з питань реалізації праці за кордоном, та сприяти у пошуку  потенційного роботодавця за кордоном; ознайомити працівника з умовами роботи в потенційного роботодавця з отриманням в працівника документу з його підписом про таке ознайомлення; підготувати резюме працівника на українській та польській мовах на підставі наданих останнім матеріалів; надавати інформаційно-консультаційні послуги з питань інтерв`ювання працівника потенційним роботодавцем та здійснювати міжнародні телефонні дзвінки до потенційних роботодавців стосовно працівника (пукнти 2.1.1. – 2.1.5. Договору). 
Разом з тим, договір не містить жодних даних щодо надання посередницьких послуг у працевлаштуванні за кордоном у конкретно визначеній країні та роботодавця.
За змістом пункту 4.1. цього договору замовник здійснює оплату інформаційно -консультаційних послуг, яка за проханням виконавця розбита на дві рівні суми, а саме в розмірі першої суми (аванс) 6 953 грн, та другої суми після погодження працівника на виїзд на роботу. Кошти поверненню не підлягають.
Виходячи із презумпції правомірності правочину обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Однак позивачем не наведено достатніх та належних доказів на обгрунтування того, які саме дії відповідачки при укладенні і виконанні оспорюваного договору були неправомірними. Не містить такого і апеляційна скарга. 
Аналізуючи укладений договір, відсутні підстави вважати викладені у ньому умови двозначними, оскільки у них зрозуміло та чітко викладено його мету, права та обов`язки сторін.
Відтак, встановивши, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг і свої договірні зобов`язання посередник виконав належним чином, про що свідчить підписаний ними акт прийому-передачі наданих послуг від 10 жовтня 2018 року, а працівник оплатив надані послуги у розмірі, встановленому договором, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним.
При вирішенні спору в цій частині суд обґрунтовано відхилив посилання ОСОБА_1 на недійсність договору у зв`язку з невідповідністю такого вимогам Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, оскільки Ліцензійні умови регулюють господарську діяльність між суб`єктами господарювання в межах договорів, укладених з іноземним суб`єктом.
Щодо вимоги про повернення безпідставно набутого майна.
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Позивач в односторонньому порядку не відмовлявся від договору, договір не був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку.
Оскільки між сторонами у справі існували договірні відносини, а кошти, які ОСОБА_1 просить стягнути набуті відповідачкою за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, що відсутнє в даному спорі.
А отже підстав для стягнення одержаних відповідачкою грошових коштів за умовами договору не встановлено.
Що стосується оскарження рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.
В силу вимог частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд виходив з недоведеності факту спричинення ОСОБА_1 діями ФОП ОСОБА_2 будь-якої матеріальної та моральної шкоди. 
Колегія погоджується з цими висновками суду, оскільки апелянт не довів належними та допустимими доказами ні протиправних дій відповідачки, ні сам факт завдання збитків, ні розміру матеріальної та моральної шкоди. Заявлений розмір збитків не підтверджується документально.
Відтак, враховуючи вищенаведені обставини, місцевий суд дійшов правильного переконання і про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду по суті спору, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду.
Апеляційним судом також враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні. А тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

       Головуюча                                                                Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

       Повний текст постанови виготовлено 04 червня 2021 року.