П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/6397/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.   
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
19 травня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Смілянця Е. С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно та індексацію грошового забезпечення за період проходження служби.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому належить грошова компенсація за неотримане під час служби речове майно та індексація грошового забезпечення. Зазначає, що він звертався до відповідача з заявою про виплату цих коштів, однак отримав необґрунтовану відмову, мотивовану тим, що до звільнення зі служби він не звертався з рапортом про їх виплату. Позивач не погоджується з тим, що на даний час, у зв`язку з тим, що він припинив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , він втратив право на одержання  компенсації.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскільки відповідно до постанови КМУ №178 грошова компенсація за нестримане речове майно виплачується військовослужбовцям у разі звільнення з військової служби за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, а ОСОБА_1 з метою отримання грошової компенсації за нестримане речове майно при звільненні з військової служби з заявою чи рапортом з цією метою до військової частини не звертався, то в нього відсутнє право на отримання грошової компенсації за неотримане під час військової служби речове майно, що є підставою для відмови в цих його позовних вимогах. Щодо виплати індексації грошового забезпечення, то апелянт посилається на лист Департаменту фінансів Міністерства оборони України №248/1485 від 26.03.2018 року та зазначає, що в межах наявного фінансового ресурсу можливості виплатити індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в січні 2016 року - лютому 2018 року в Міністерства оборони не було.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (на даний час ВЧ НОМЕР_1 ) за № 91 від 17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звільнено в запас відповідно до ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та проведений розрахунок за час служби.
Питання щодо виплати позивачу грошової компенсації вартості  недоотриманого речового майна та індексації грошового забезпечення вирішене не було, що сторонами не заперечується.
У вересні 2020 року позивач звернувся до військової частини із заявою про нарахування та виплату йому цих коштів.  Листом від 05.10.2010  військова частина повідомила, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби виключно за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира  військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі. Оскільки позивачем не було своєчасно  подано рапорт на виплату грошової компенсації замість речового майна, ця компенсація виплачена не була. Зазначалось також про те, що протягом 2016-2018 років бюджетних призначень на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців не було, тому підстав для нарахування та виплатити індексації за цей період немає.
Вважаючи відмову необґрунтованою, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, правомірними та такими, що  підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16 березня 2016 року затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178)
Відповідно до абзацу 1 п.2 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Згідно з п.3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно з положеннями п.4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Аналіз норм статті 9-1 Закону №2011-XII, абзаців 1,3  пункту 242 Положення №1153/2008, а також пунктів 2, 3 Порядку № 178 в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби, свідчить про те, що позивач має право на грошову компенсацію замість неотриманого ним під час служби речового майна.
Водночас, застосовування в п.3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення періоду проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).  Тому  за  військовослужбовцями після звільнення їх з військової служби зберігається  право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить і те, що у пункті 4 Порядку №178 передбачене застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством прав та інтересів. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 03.10.2018 року у справі №803/756/17, від 23.08.2019 року у справі №2040/7697/18 та від 11.09.2019 року у справі №825/1104/17.
З матеріалів справи встановлено, що позивач звертався до Військової частини НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, відтак вчинив дії, необхідні для вирішення цього питання.
Щодо посилань апелянта в апеляційній скарзі на неможливість проведення компенсації, то колегія суддів вважає їх безпідставими, оскільки вони не спростовують наявності відповідного права особи, яке вона набула за час проходження служби і яке є однією з гарантій статусу військовослужбовця. Таким чином,  позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення,  колегія судді зазначає наступне.
З матеріалів справи, зокрема довідки  ВЧ НОМЕР_1 від 04.11.2020 року №1837, з 01.01. 2016 року по 17.10.2017 року включно встановлено, що позивачу не виплачувалась індексація грошового забезпечення. У наказі про звільнення позивача зі служби також відсутнє посилання на її  виплату. За період з січня 2016 року  по жовтень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 356,70 грн. індексації грошового забезпечення.
Статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) визначено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до ч. ч.1,5 статті 2 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" №1282-XII) Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення).  Підприємства, установи та організації, що фінансуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Згідно з положеннями абзацу 3 частини 1 статті 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 №2017-III визначено, що Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.  Проведення індексації здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. З огляду на це, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.
За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
З матеріалів справи, зокрема доводів апелянта  в апеляційній скарзі слідує, що фактично єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення стало те, що кошторисні призначення на її виплату, за даними відповідача, були відсутні.
Водночас колегія суддів зауважує, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що:
- у розпорядженні відповідача дійсно не було вільних коштів для виплати позивачу індексації грошового забезпечення;
- у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина, кошти на індексацію грошового забезпечення позивача були відсутні;
- відповідачем вчинялись дії з метою вирішення питання про отримання додаткового фінансування для виплати індексації.
Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування не впливає на право позивача на цю виплату. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі 825/1832/17.
Колегія суддів зауважує, що позивач мав законні очікування щодо виплати йому цих коштів відповідачем у добровільному порядку аж до моменту проведення остаточного розрахунку, чого зроблено не було. Однак, навіть після розрахунку позивач своє право на виплату індексації не втратив, оскільки роботодавець свій обов`язок перед ним не виконав.
Виплата індексації охоплюється поняттям грошового забезпечення військовослужбовців, безпосередньо стосується оплати їх праці, для захисту якої державою забезпечуються посилені гарантії. Зважаючи на це, на дані вимоги не розповсюджуються обмеження щодо тривалості строків звернення до суду. Отже, оскільки виплата індексації пов`язана з виплатою самого грошового забезпечення військовослужбовця, і повинна була здійснюватись у відповідних розмірах постійно разом з основною виплатою, ця гарантія оплати праці державою дотримана не була, відтак індексацію потрібно провести за період її невиплати.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сапальова Т.В.    Смілянець Е. С.