ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2021 року
м. Харків
справа № 643/15512/15-ц
провадження №22-ц/818/659/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Кругової С.С., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,
сторони справи:
позивач – Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Букреєвої І. А.,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі Банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року № НАНGI0000006646 в розмірі 25 201,82 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 547 131,60 грн.
В обґрунтування позову послалося на те, що відповідно до кредитного договору № НАНGI0000006646 від 28 березня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 191 900 грн зі сплатою 15% річних строком до 28 березня 2018 року. Згідно з заявою відповідача кредит було переведено з гривні у долари США, унаслідок чого розмір кредиту склав 40 935,40 доларів США зі сплатою 14, 04 % річних.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 станом на 04 серпня 2015 року має заборгованість перед банком в розмірі 25 201,82 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом – 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом – 1 737,17 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом – 360,40 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань – 304,86 доларів США, штрафу (фіксована частина) – 11, 52 доларів США та штрафу (процентна складова) 1 199, 54 доларів США.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково (т.1 а.с. 125 - 129). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року № НАНGI0000006646 в загальному розмірі 520 839,40 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 737,17 доларів США, заборгованості за комісією за користуванням кредитом у розмірі 360,40 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 304,86 доларів США, а разом 23 990,76 доларів США, що за курсом службового розпорядження Національного банку України від 04 серпня 2015 року складає 520 839,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконала зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку, окрім штрафів, нарахування яких разом із пенею за одне й те ж саме порушення призводить до подвійної відповідальності.
Не погодившись, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 звернулися з апеляційною скаргою, у якій просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Банку в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. А саме, суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що Банком порушено встановлений договором порядок дострокового стягнення заборгованості. Станом на час подачі позову в ОСОБА_1 не виникло обов`язку перед Банком дострокового повернення кредиту. Позивачем не доведена сума заборгованості, оскільки відсутні будь-які первинні бухгалтерські документи, виписки з рахунків, а наданий розрахунок заборгованості не містить детального розпису виникнення кожної суми боргу за кредитом та процентами, не відображає погашення кредиту. Також уважав в оскаржуваному рішенні суду викладено лише доводи позивача, що є порушенням принципу рівності учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу від Банку не надходило.
Постановою Харківського апеляційного суду від 06.06.2019 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року змінено в частині розміру суми заборгованості. Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № НАН2G10000006646 від 28 березня 2008 року станом на 04 серпня 2015 року у розмірі 23 939, 18 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом з 28 січня 2015 року по 04 серпня 2015 року - 1685, 58 доларів США; заборгованості за комісією за користуванням кредитом - 360,40 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 304,86 доларів США. В іншій частині рішення суду - залишити без змін». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку судовий збір в розмірі 3197,25 грн (т.2 а.с. 87-104).
Постанова мотивована тим, що відповідач дійсно допустила порушення умов кредитного договору, унаслідок чого виникла заборгованість. Така заборгованість виникла з січня 2015 року, а до цього часу ОСОБА_1 належно сплачувала щомісячні платежі на погашення кредиту у визначеному договором розмірі. Банком зазначені платежі розподілялися таким чином, що утворювалася недоплата за відсотками у незначному розмірі, отже, нарахування відсотків, які підлягають стягненню, має здійснюватися з січня 2015 року на прострочену заборгованість.
Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року касаційна скарга представника ОСОБА_1 задоволена частково, постанова Харківського апеляційного суду від 06.06.2019 скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова мотивована тим, що згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Апеляційна скарга представника відповідача мотивована, зокрема, тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості та докази про направлення Банком та одержання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту, в якій чітко було б установлено обов`язок виконати достроково зобов`язання за кредитним договором протягом тридцяти днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу. Суд апеляційної інстанції належним чином не встановив усіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, не навів мотивів відхилення вищевказаних доводів апеляційної скарги відповідача, належно не дослідив зміст кредитного договору, не з`ясував, на які потреби був виданий кредит, чи є цей кредит споживчим, чи є фактичні обставини, які би давали підстави для застосування положень частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», унаслідок чого зробив передчасний висновок про задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками (як простроченої, так і дострокової).
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Як установлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, 28 березня 2008 року Банк уклав з ОСОБА_1 договір про іпотечний кредит № НАН2GІ0000006646 (надалі Договір кредиту), згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 191 900 грн на придбання квартири зі сплатою 15,00 % річних з кінцевим строком погашення щомісячними ануїтентними платежами у розмірі не менше 3120,55 грн до 28 березня 2018 року (т.1 а.с. 10-13).
28 липня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до Банку з заявою про зміну валюти кредиту за вказаним договором, у якій просила залишок заборгованості в розмірі 189 121,59 грн конвертувати у долари США за курсом на день укладення додаткової угоди (т.1 а.с. 14). Вчинення Банком зазначених дій підтверджується заявою № 57 про продаж іноземної валюти від 28 липня 2008 року (т.1 а.с. 15) на суму 40 935 доларів США 40 центів.
28 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладена додаткова угода до Договору кредиту, за умовами якої Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 40 935,41 доларів США на придбання нерухомості на строк з 28 липня 2008 року по 28 березня 2018 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 7.2 договору (т.1 а.с. 16-18).
Пунктом 7.2 додаткової угоди до Договору кредиту визначено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, Банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку, при цьому позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.
Відповідно до пункту 5.3. додаткової угоди до Договору кредиту при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штрафи (фіксована частина та процентна складова).
Пунктом 8.4 додаткової угоди до Договору кредиту сторони погодили, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення, але не менше 1,00 грн.
Згідно з графіком погашення заборгованості позичальнику визначений щомісячний платіж у розмірі 728,04 доларів США, до якого включається погашення тіла кредиту, нараховані відсотки та нарахована плата за резервування ресурсів (т.1 а.с. 180).
Наданий Банком розрахунок заборгованості, копії наданих ОСОБА_1 квитанцій та виписка по рахунку підтверджують, що з 2008 року до січня 2015 року ОСОБА_1 сплачувала щомісячні платежі у розмірі 730,00 доларів США та заборгованості за тілом кредиту і процентами не мала (т.1 а.с. 4-8, 88 – 109, т.2 а.с. 16 – 26).
З наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 станом на 04 серпня 2015 року мала заборгованість за Договором кредиту в розмірі 25 201,82 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом – 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом – 1737,17 доларів США, в тому числі залишок за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 1 685,58 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом – 360,40 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором – 304,86 доларів США з урахуванням погашеної, в тому числі списаної пені у розмірі 2 677,12 доларів США, штрафів відповідно до договору – 11,52 доларів США (фіксована частина) та 1 199,54 доларів США (процентна складова).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України)).
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).
Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).
З тексту Договору кредиту та додаткової угоди до нього вбачається, що кредитні кошти були надані ОСОБА_1 на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу № 2364 від 28.03.2008, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . З копії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що з 09.04.2008 вона зареєстрована в квартирі за вказаною адресою (т.1 а.с. 19).
При цьому рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
Отже, частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19). 
Пунктом 5.3.3 Договору кредиту передбачено, що позичальник зобов`язаний у разі порушення умов цього договору та/або іпотечного договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій, комісійної винагороди за надання фінансового інструменту згідно пункту 1.1, відсотки згідно пункту 4.1 цього договору в разі, якщо дострокове погашення відбувається в межах строку, передбаченого пунктом 4.1 цього договору.
Відповідно до пункту 6.3 Договору кредиту виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежі відповідно до пункту 5.2.4 цього договору повинно бути здійснено позичальником в строк зазначений кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше 30 календарних днів з дати її отримання. 
З матеріалів справи вбачається, що досудова вимога про дострокове повернення кредитних коштів за Договором кредиту ОСОБА_1 не направлялася. Отже, звернувшись до суду з дійсним позовом 04 вересня 2015 року (т.1 а.с. 2-3) Банк не мав права вимагати в ОСОБА_1 дострокової сплати заборгованості, що залишилася не повернутою станом на дату пред`явлення позову.
Разом з тим, зазначене вище не звільняє ОСОБА_1 від установленого Договором кредиту обов`язку сплатити проценти за користування кредитом, тіло заборгованості та пеню за порушення строків повернення кредитних коштів за період з 01.01.2015 по 31.08.2015.
Як убачається з графіку погашення заборгованості та виписки по рахунку (т.1 а.с. 180, т.2 а.с. 15 – 26) щомісячний платіж 728 доларів США 4 центи складається з тіла кредиту, нарахованих відсотків та нарахованої плати за резервування ресурсів. Заявлена до стягнення у позовній заяві заборгованість у розмірі 25 201 долар США 82 центи складається, зокрема, з 360 доларів США 40 центів заборгованості по комісії за користування кредитом. 
Згідно пункту 7.2 додаткової угоди до Договору кредиту при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку, при цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення Договору кредиту) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Крім цього, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Указані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 16 січня 2019 року у справі № 686/25972/14-ц (провадження № 61-433св17), від 11 березня 2020 року у справі № 524/3686/16-ц (провадження № 61-22266св18).
Тому колегія суддів уважає, що з ОСОБА_1 на користь Банку не підлягають стягненню заборгованість по комісії за користування кредитом та нарахована плата за резервування. При цьому за основу розрахунку колегія суддів приймає саме графік заборгованості, а не розрахунок заборгованості, оскільки з останнього вбачається, що до розміру тіла кредиту включена плата за резервування коштів. 
Отже, за період з 01.01.2015 по 31.08.2015 заборгованість ОСОБА_1 перед Банком за тілом кредиту складає 2958 доларів США 88 центів, заборгованість за процентами за цей же період – 1685 доларів США 58 центи. 
Пунктом 8.4 додаткової угоди до Договору кредиту визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення, але не менше 1,00 грн.
З наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань за період з 01.01.2015 по 31.08.2015 складає 304 долари США 86 центів.
Отже, саме цей розмір заборгованості належить стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку. 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет), Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
У статті 5 Декрету визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.
Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.
Згідно статті 1 Декрету комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.
Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Колегія суддів уважає, що стягнення заборгованості за спірним кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, з урахуванням того, що кредит, з дотриманням вимог законодавства, чинних на час його укладення, був наданий за погодженням сторін в іноземній валюті і позивач просив стягнути суму боргу у валюті основного зобов`язання. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, а також передбачену договором неустойку.
Тому з ОСОБА_1 належить стягнути заборгованість у доларах США. 
Частиною першою стаття 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні штрафів сторонами не оскаржене, в зазначеній частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року не переглядається.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції – зміні в частині зменшення розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача. А саме, з ОСОБА_1 на користь Банку належить стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2958 долари США 88 центів, заборгованість за процентами в розмірі 1685 доларів США 58 центи, пеню в розмірі 304 долари США 86 центів. В задоволені позову в іншій частині Банку належить відмовити. 
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позов Банку визнаний судом обґрунтованим на 19,64 проценти, при подачі позову Банк сплатив 3654 грн судового збору (т.1 а.с. 1), тому з ОСОБА_1 на користь Банку належить стягнути 717 грн 65 коп. судового збору. 
ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатила 5481 грн судового збору (т.1 а.с. 218), при подачі касаційної скарги – 7308 грн судового збору (т.2 а.с. 124). Апеляційна скарга визнана судом обґрунтованою на 80,36 процентів, касаційна скарга задоволена судом частково. Отже, з Банку на користь ОСОБА_1 належить стягнути 10 277 грн 24 коп. судового збору ((5481+7308)*80,36%). 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 386, 382 - 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року змінити в частині розміру стягненої заборгованості та судового збору.
Зменшити розмір заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2008 року № НАНGI0000006646, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», до 4949 (чотирьох тисяч дев`ятисот сорока дев`яти) доларів США 32 (тридцяти двох) центів, з яких 2958 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят вісім) доларів США 88 (вісімдесят вісім) центів – заборгованість за тілом кредиту, 1685 (одна тисяча шістсот вісімдесят п`ять) доларів США 58 (п`ятдесят вісім) центів - заборгованість за процентами, 304 (триста чотири) долари США 86 (вісімдесят шість) центів - пеня.
Зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», до 717 (семисот сімнадцяти) гривень 65 (шістдесяти п`яти) копійок.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10 277 (десять тисяч двісті сімдесят сім) гривень 24 (двадцять чотири) копійки судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 7 червня 2021 року. 

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна