Ухвала
31 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/21994/15-ц
провадження №61-762св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Калараша А. А., Петров Є. В., Литвиненко І. В., Ткачука О. С. (суддя-доповідач), 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про визнання договору поруки недійсним; 
та
за позовом Національного банку України до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», про визнання недійсним договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року, ухвалене суддею Волошиним В. О., та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, ухвалену колегією суддів у складі: Саліхова В. В., Вербової І. М., Шахової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» (далі - ПАТ «Укргазвидобування») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), посилаючись на те, що 30 вересня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» (кредитор) та ПАТ «Укргазвидобування» (позичальник) укладено договір кредитної лінії, предметом якого були грошові кошти, які надавалися окремими частинами - траншами, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 150 млн грн, зі сплатою 24 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном погашення не пізніше 29 вересня 2014 року.
Після завершення строку виконання цього зобов`язання, ПАТ «Дельта Банк» 28 листопада 2014 року уклав із ОСОБА_1 договір поруки на суму 34 млн грн.
У зв`язку з невиконанням ПАТ «Укргазвидобування» зобов`язань за кредитним договором, 19 лютого 2015 року банк списав з депозитного рахунку ОСОБА_1 грошові кошти в еквіваленті 34 млн грн.
Посилаючись на те, що у кредитному договорі передбачений лише такий вид забезпечення як застава, позивач вважав, що договір поруки суперечить положенням частини першої статті 548 ЦК України та, в силу частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, просив визнати його недійсним.
У лютому 2017 року Національний банк України звернувся до суду із самостійним позовом до ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк», в якому посилався вказував, що відповідно до пункту 3 статті 7, пункту 3 статті 25 Закону України «Про Національний банк України» надав ПАТ «Дельта Банк» кредит для збереження ліквідності, а ПАТ «Дельта Банк» зобов`язався повернути кредит у порядку та строки, передбачені умовами укладених між ними договорів, а також сплатити проценти за його користування.
З метою забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов`язань за кредитним договором, між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» 01 листопада 2013 року було укладено договір застави майнових прав, на підставі якого ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу Національного банку України майнові права, в тому числі, за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов`язаннями до нього.
У зв`язку з укладанням та на підставі договору застави майнових прав, у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна 05 листопада 2013 року ДП «Інформаційний центр» було зареєстровано приватне обтяження (застава рухомого майна) за об`єктом: майнові права за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування», та оголошено заборону відчуження предмету обтяження. Обтяжувачем рухомого майна визначено Національний банк України, а боржником - ПАТ «Дельта Банк».
У подальшому між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено оспорюваний договір поруки. Договір поруки було оприбутковано ПАТ «Дельта Банк» на відповідному позабалансовому рахунку обліку наданих застав 19 лютого 2015 року, а потім на підставі пункту 1.3 договору поруки банк здійснив договірне списання  коштів із  депозитного рахунку ОСОБА_1 в сумі 34 млн грн у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання ПАТ «Укргазвидобування».
З урахуванням викладеного, Національний банк України вважав, що договір поруки, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , підлягає визнанню недійсним, оскільки у порушення пунктів 3.4.2, 3.4.5 договору застави майнових прав, статей 1, 3, 50 Закону України «Про заставу» та статей 576, 587 ЦК України, майнові права ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором, які перебували у заставі Національного банку України, фактично були відчужені без його згоди третій особі.
Також Національний банк України зазначив, що укладанням оспорюваного договору поруки без погодження з ним як заставодержателем, фактично було внесені зміни до кредитного договору, умовами якого (пункт 1.3) було визначено вичерпний перелік забезпечувальних зобов`язань, до яких оспорюваний договір не включений.
Оспорюваний договір був укладений значно пізніше укладання договору застави майнових прав із Національним банком України, чим фактично було порушено умови договору застави майнових прав (пункт 3.4.5) щодо встановлення заборони внесення змін до кредитного договору та забезпечувальних договорів, що гарантують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.
Оскільки ПАТ «Дельта Банк» не мало права укладати договір поруки без погодження з куратором банку, такий договір, на думку Національного банку України, слід вважати укладеним із порушенням закону та господарської компетенції банку, що є підставою для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України.
На думку Національного банку України, договір поруки було укладено після визнання ПАТ «Дельта Банк» проблемним банком, погашення заборгованості відбувалось із рахунку відповідача ОСОБА_1 у проблемному банку та на момент погашення очевидною була обмеженість у використанні відповідачем коштів на його рахунку та неможливість банку виконувати свої зобов`язання перед кредиторами. Таким чином, оспорюваний договір поруки не мав на меті досягнення визначеного чинним законодавством результату поруки - забезпечення виконання активами ПАТ «Дельта Банк» (майновими правами за кредитним договором, переданими в порядку регресу) грошових вимог до ПАТ «Укргазвидобування».
З урахуванням наведеного, Національний банк України просив визнати недійсним договір поруки № П 2022390-5, укладений 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .
У судовому засіданні 19 квітня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва прийняв позов Національного банку України до провадження.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, позови ПАТ «Укргазвидобування» та Національного банку України задоволено. Визнано договір поруки від 28 листопада 2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , недійсним. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Судові рішення мотивовані тим, що посадові особи ПАТ «Дельта Банк» в особі їх представників вчинили укладення спірного договору поруки від 28 листопада 2014 року з порушенням обмежень, які були встановлені нормативно-правовими актами Національного банку України, а тому зазначений правочин виходить за межі дієздатності юридичної особи - ПАТ «Дельта Банк», вчинений із перевищенням повноважень, отже, є підстави для визнання його недійсним на підставі положень частини другої статті 203, статті 215 ЦК України.
Крім того, апеляційний суд наголосив, що Постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2014 року № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Дельта Банк» шляхом призначення куратора до AT «Дельта Банк» було застосовано особливий режим контролю, призначено куратора Банку, а тому відчуження майна (шляхом припинення права на кредит та заставу за ним) без отримання погодження з куратором Банку є наслідком порушення режиму контролю за діяльністю Банку.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У січні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що договір поруки було укладено на законних підставах і сторони кредитного договору не могли в договорі передбачити укладення в майбутньому договору поруки з ОСОБА_1 , який не є стороною кредитного договору. Крім того, не було обов`язковою умовою попередження боржника щодо укладення оспорюваного договору поруки.
Також у касаційній скарзі заявник посилається на обставини, які встановлені Вищим адміністративним судом України у справі № К/800/7723/16 про визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» про визнання нікчемними ряду договорів поруки, укладених ПАТ «Дельта Банк» на забезпечення вимог до ПАТ «Укргазвидобування». У своїй ухвалі касаційний суд зазначив, що договори поруки були укладені з дотриманням, передбачених законом вимог на їх укладення, договори були укладені за взаємною згодою сторін та за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод.
Доводи інших учасників справи
ПАТ «Укргазвидобування» та Національний банк України подали відзиви на касаційну скаргу, в яких посилалися на законність та обґрунтованість судових рішень та просили залишити їх без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2020 року справу прийнято до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від14 вересня 2020 року справу повернуто Другій судовій палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. При цьому Об`єднано палата звернула увагу на те, що питання поставлені їй на вирішення належать до компетенції Великої Палати Верховного Суду. 
13 січня 2021 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу визначено розглядати у складі колегії суддів: Висоцької В. С. (головуюча), Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Литвиненко І. В., Грушицького А. І.
Обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 30 вересня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» було укладено договір кредитної лінії, предметом якого були грошові кошти, які надавалися окремими частинами - траншами, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 150 млн грн, зі сплатою 24 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном погашення не пізніше 29 вересня 2014 року.
Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори.
28 листопада 2014 року ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 уклали договір поруки із загальним обсягом відповідальності останнього 34 млн грн.
19 лютого 2015 року з рахунку ОСОБА_1 у ПАТ «Дельта Банк» здійснено договірне списання коштів у сумі, еквівалентній 34 млн грн.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 7 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
За приписами частин першої та четвертої статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 403 цього Кодексу.
У Постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі        № 3-705гс16 вказано, що «угода про врегулювання погашення заборгованостей від 27 липня 2012 року, укладена між сторонами у справі, відповідає встановленим законодавством вимогам, є чинною та не визнана недійсною у судовому порядку, а тому є обов`язковою для сторін і повинна добросовісно виконуватися; при цьому цивільні права сторони, що ґрунтуються на умовах цієї угоди, у разі їх порушення, підлягають захисту в тій же мірі і в той же спосіб, що і права, які передбачені актами цивільного законодавства або випливають із них. Зазначений висновок узгоджується зі встановленим статтею 629 ЦК загальним принципом обов`язковості договору. Натомість відповідачі при укладенні оспорюваних у справі додаткових угод до договору процентної позики, за відсутності погодження ПАТ «ВіЕс Банк» на зміну умов цього договору, незважаючи на те, що обов`язковість такого погодження передбачено пунктом 2.2 угоди про врегулювання погашення заборгованостей від 27 липня 2012 року, допустили порушення вимог статті 629 ЦК, частини першої статті 203 ЦК, що відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК є підставою для визнання таких угод недійсними». 
Тобто, Верховним Судом України по суті зроблено висновок, що у разі коли один договір (який укладається однією із сторін) суперечить умовам іншого договору (де така особа була стороною договору), то для захисту прав та інтересів особи (яка не укладала наступний договір) може бути застосований такий спосіб захисту як визнання правочину недійсним. Причому при оспорюванні договору, який суперечить умовам іншого договору, повинна враховуватися добросовісність.
Аналогічний підхід Верховним Судом було висловлено і в інших справах. Зокрема у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 3-43гс15 вказано, що «за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Тобто відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні, якщо обов`язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі частини першої статті 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам частини першої статті 516 ЦК України.
Разом з тим, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне відступити від зазначених висновків Верховного Суду України з огляду на таке.
Статтями 215, 216 ЦК України визначено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків.
Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Згідно зі статтями 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Отже договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.
За правилами статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань.
Вищезазначені норми не передбачають й обов`язкового визначення основним зобов`язанням видів забезпечення його виконання. Зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов`язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним.
Зазначеного висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 761/22001/15-ц (провадження № 61-643св17), від 16 вересня 2020 року у справі № 373/726/14-ц (провадження № 61-40437св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 761/23379/15-ц (провадження                № 61-3604св18) в аналогічних правовідносинах. Зокрема, у справі № 761/22001/15-ц позивачами також виступали ПАТ «Укргазвидобування» та Національний банк України та обґрунтовували свої позови аналогічними відносно цієї справи обставинами; у справі № 761/22001/15-ц Національний банк України не пред`являв позову, проте позов ПАТ «Укргазвидобування» заявлений з тих самих підстав.
У наведених постановах Верховний Суд вказав, що не може погодитися із висновком, що відсутність в основному зобов`язанні такого виду забезпечення його виконання як поручительство може свідчити про недійсність договору поруки. Тому, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 3-43гс15 та від 14 вересня 2016 року у справі № 3-705гс16.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 
Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).
Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.
Наявність довгострокових розходжень у судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Саме на державу покладається обов`язок створити у своїй правовій системі ефективні механізми, що нададуть можливість подолати можливі розбіжності в судовій практиці (рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2011 року у справі «Брезовець проти Хорватії» (Brezo.ee v. Croatia), заява № 13488/07).
Оскільки принцип верховенства права передбачає необхідність правової визначеності, зокрема, і при вирішенні питання щодо відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, викладеного в раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку про необхідність, відступу від висновку Верховного Суду України про те, що у випадку суперечності умов одного договору іншому, може бути застосований такий спосіб захисту як визнання правочину недійсним.
Керуючись пунктом 7 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу   № 761/21994/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про визнання договору поруки недійсним; за позовом Національного банку України до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», про визнання недійсним договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             В. С. Висоцька
Судді                                                                                       А. А. Калараш
                                                                                                        І. В. Литвиненко
                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                        О. С. Ткачук