Номер провадження: 22-ц/813/3856/21 
Номер справи місцевого суду: 501/2104/20
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю секретаря: Хухрова С.В.,
               апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини на час навчання,

встановив:

03.07.2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час навчання в розмірі 3000,00 (три тисячі гривень) щомісяця, починаючи з 08.08.2020 року до дня закінчення навчання або до досягнення віку ІНФОРМАЦІЯ_2 , в залежності яка дата наступить раніше (а.с.1-3).
Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є студентом денної, бюджетної форми навчання комунального закладу «Одеський педагогічний коледж», і у зв`язку із цим потребує матеріальної допомоги.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини було задоволено частково (а.с.64-65).
Стягнуто зі ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини – ОСОБА_3 на час навчання в розмірі 2 500,00 грн. щомісяця, починаючи з 08.08.2020 року до дня закінчення навчання або до досягнення віку 23 років, в залежності яка дата наступить раніше.
Стягнуто зі ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у сумі 420,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2020 року та постановлення нового, яким стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно (а.с. 71-73).

24.03.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 , в особі її представника адвоката Дубінчук Ж.М., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим просила апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2020 року- без змін (а.с.110-117).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, суд першої інстанції виходив із того, що згідно до статті 199 СК України, якщо повнолітня дитина продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язанні утримувати її до досягнення 23 років за умови, що вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Право на звернення до суду з позовом має той із батьків, з ким проживає дитина, а також остання.

Виходячи з роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» викладених у пункті 20, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу №46 від 21 березня 2009 року, позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 у подружжя народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області (а.с. 7-8).
Із довідки №633 від 03.06.2020 року вбачається, що ОСОБА_3 дійсно навчається на 1 курсі з терміном навчання на денній формі до 30.06.2023 року, за рахунок бюджетних коштів (а.с.9), у зв`язку з чим у позивачки виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів в порядку ст.199 СК України.
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 у м. Чорноморськ, та знаходиться на її утриманні (а.с.10).

Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).
Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Статтею 198 СК України закріплений обов`язок утримувати повнолітніх дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
У відповідності до ст.199 СК України,  якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Вказана норма закону розповсюджує обов`язок батьків надавати утримання повнолітнім дітям на випадки, коли дитина продовжує навчання та вимагає у зв`язку з цим матеріальної допомоги.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання) виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання повнолітньої дитини. При цьому суд врахував, що ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів, які б могли бути підставою для звільнення його від встановленого ст.199 СК України обов`язку утримувати повнолітню дитину, яка навчається та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , оскільки він перебуває на навчанні у Національній академії прикордонної служби України ім. Богдана Хмельницького, та отримує тільки оклад без будь-яких надбавок, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на батьківський обов`язок відповідача надавати дитині, яка продовжує навчатися, матеріальну допомогу, за відсутності обставин, які унеможливлюють його працевлаштування, тощо.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 колегії суддів пояснив, що на даний час він проходить службу в Луганському Прикордонному загоні ДПС України з 27 квітня 2021 року і його щомісячний оклад склав біля 20 000 грн.
Так у судовому засіданні, апелянт надав довідку, видану головним бухгалтером військової частини НОМЕР_2 , в якій проходить службу апелянт ОСОБА_3 , №461 від 07.05.2021 року, з якої вбачається, що його дохід за травень 2021 року, тобто середній заробіток складає 20408,50 грн. (а.с. 151).
Крім того ОСОБА_1 надав суду договір оренди квартири від 26 квітня 2021 року про надання у строкове платне користування квартири у АДРЕСА_1 , розмір місячної оренди якої становить 2500 грн. (а.с. 152-155).

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку, що він взмозі сплачувати аліменти на період навчання своєї повнолітньої доньки у розмірі 2500 грн. щомісячно, що складає 14 % від його щомісячного доходу, за відрахуванням плати за орендовану квартиру.

Посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що на даний час у нього інша сім`я, та про те, що він наразі має на утриманні не працюючу дружину та малолітню доньку ОСОБА_4 , 2013 року народження, заслуговують на увагу, однак колегія суддів зазначає, що зміна сімейного стану одного із подружжя, саме по собі не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів.
Крім того, колегія суддів вважає, що мати доньки ОСОБА_1 має також працювати і отримувати дохід, оскільки їх донька, 2013 року народження і доводів того, що вона потребує догляду з боку відповідача ОСОБА_1 , або його дружини, матеріали справи не містять.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що він несе великі матеріальні затрати на оплату комунальних послуг, та оренду житла також заслуговує на увагу, однак колегія суддів зазначає, що обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання батьків, враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язанні утримувати дитину навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.
При цьому, як було зазначено вище, розмір аліментів на утримання дитини на період навчання, визначений оскаржуваним рішенням суду в розмірі фактично 14 % від щомісячного доходу відповідача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 , за відрахуванням витрат на оренду житла, свідчить про його можливість надавати щомісячно аліменти на утримання своєї повнолітньої доньки на період навчання у розмірі 2500 грн., навіть враховуючи суму боргу перед АТ «Ощадбанк» станом на березень 2021 року у розмірі 17 860,89 грн.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»).

Колегія суддів приходить до висновку, що надані довідка про заробітну плату і договір оренди житла від 26 квітня 2021 року, не спростовує висновку суду першої інстанції щодо правильності задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що місячний розмір аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, призначених до стягнення з відповідача на користь позивача, визначений судом першої інстанції у розмірі 2500 грн., щомісячно, не слід вважати надмірним, таким, який не взмозі буде сплачувати відповідач або таким, що порушує права чи інтереси сторін, із врахуванням обставин встановлених судом. Такі аліменти відповідатимуть інтересам дитини, покриватимуть суттєву частину витрат на дитину і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Такий розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб повнолітньої доньки, та не порушуватиме правила щодо дотримання загалом паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання, підстав для відступу від якого не встановлено і не доведено.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

                Л.А. Гірняк

                О.С. Комлева