КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний номер справи: 357/3509/19           Головуючий у суді першої інстанції: Цукуров В.П.
Номер провадження: 22-ц/824/1296/2021                       Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 червня 2021 року                                                                      місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коцюрби О.П. 
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.
розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2020 року у праві за позовом Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради Київської області до адвоката ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій, -
 
ВСТАНОВИВ:
 
В Білоцерківський міськрайонний суд Київської області 01квітня 2019 року звернулось Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради (далі - позивач, орендодавець) з позовом до адвоката ОСОБА_1. (далі - відповідач, орендар) про стягнення заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій у розмірі 122 218,74 грн.
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 10 січня              2012 року між сторонами було укладено договір оренди № 324, за умовами якого він передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 13,79 кв.м., яке розташоване в одноповерховій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане приміщення було фактично передано відповідачу відповідно до акту прийому-передачі у день укладення договору, тобто 10 січня 2012 року.
Також зазначає, що п. 4.2 договору оренди № 324 передбачено обов`язок орендаря своєчасно та у повному обсязі сплачувати оренду плату. 
Згідно з п. 3.1 договору оренди № 324, розмір орендної плати визначається на підставі «Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу» і становить 930,20 грн. (в т. ч. ПДВ 155,03 грн.) за перший місяць оренди та перераховується орендарем орендодавцю не пізніше останнього числа місяця, за який вона вноситься.
Пунктом 3.5 договору оренди № 324 передбачено сплату орендарем орендної плати по день фактичного звільнення об`єкта оренди та передачі його орендодавцю за актом прийому-передачі включно. 
На день звернення позивача до суду, відповідач продовжує використовувати передане йому в оренду майно, а тому зобов`язаний оплачувати орендну плату за його використання. 
Порушуючи вимоги Закону, а також пункт 4.2 договору оренди № 324, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо оплати за користування орендованим майном своєчасно та в повному обсязі, внаслідок чого утворився борг з орендної плати.
Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем борг не погашено, просив стягнути з адвоката ОСОБА_1. заборгованість з орендної плати в розмірі 122 218,74 грн. та пеню в розмірі 4 184,70 грн., а всього                            126 406,44 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                   06 березня 2020 року позов у справі задоволено частково.
Стягнуто з адвоката ОСОБА_1. на користь Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської радизаборгованість з орендної плати у розмірі 73 593,35 грн., пеню у розмірі 4 184,70 грн., судові витрати у розмірі                  1 181,99 грн., а всього 78 960,04 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2020 року в частині стягнення з адвоката ОСОБА_1. на користь Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради заборгованості з орендної плати у розмірі 73 593,35 грн., пені у розмірі 4 184,70 грн., судових витрат у розмірі 1 181,99 грн., а всього 78 960,04 грн. скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити Управлінню комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт вказує, що в даному випадку грошові кошти повинні були стягуватись на користь Білоцерківської міської ради Київської області, яка повинна виступати від імені громадян  м. Біла Церква - власника територіального майна і позивачем по справі повинна була бути саме Білоцерківська міська рада Київської області.
Також зазначив, що з 02 листопада 2012 року (з моменту надіслання на адресу відповідача претензії вих. № 11-20/15 від 02 листопада 2012 року), позивач знав про порушення свого права, тобто з цього часу вже почався строк загальної позовної давності, згідно статті 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), котрий закінчився 02 листопада 2015 року. А строк позовної давності стосовно стягнення неустойки (штрафу, пені), згідно ст. 258 ЦК України закінчився 02 листопада 2013 року.
Крім того зауважив, що він є суб`єктом підприємницької діяльності, і дане приміщення ним в 2011 році було орендоване для здійснення надання послуг юридичної діяльності, однак суд розглянув справу в порядку цивільного судочинства.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки, у цій справі, ціна позову становить 126 403,44 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1. слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК Українипередбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції, зазначеним вимогам відповідає з огляду на таке.
Судом встановлено, що 10 січня 2012 року між сторонами було укладено договір оренди № 324 нежитлового приміщення (далі - договір).
Відповідно до п.1.1 вказаного договору, Орендодавець передає в оренду, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 13,79 кв.м., розташоване в одноповерховій нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває на балансі Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора №1».
Відповідно до п.4.6 вказаного договору у разі його припинення, Орендар зобов`язаний протягом п`яти робочих днів повернути Орендодавцю орендоване майно.
Згідно з п.2.3 вказаного договору, нежитлове приміщення вважається переданим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі. Ініціювання складання акту прийому-передачі про повернення об`єкта оренди покладається на Орендодавця.
Як вбачається з п 3.5 договору, орендна плата сплачується по день фактичного звільнення об`єкта оренди та передачі його Орендодавцю за актом прийому-передачі включно.
На виконання зазначеного пункту договору, відділом комунальної власності та концесії на адресу відповідача було направлено лист №01-25/31 від 14 січня 2013 року, яким його повідомлено про те, що якщо договір не буде переукладатися на новий термін, останньому необхідно терміново звільнити приміщення площею 13,79 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та передати його відділу комунальної власності та концесії за актом прийому-передачі та провести повний розрахунок по орендній платі.
Крім того, на адресу відповідача позивачем направлялися претензії                        № 01-20/4 від 15 грудня 2018 року, № 01-20/36 від 24 травня 2018 року з вимогою про погашення заборгованості зі спати орендної плати.
Приписами ст. 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно зі ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
У відповідності до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 763 ЦК України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.
Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, що узгоджується з нормою ст. 764 ЦК України.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
В ст. 525 ЦК України зазначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                   17 березня 2015 року у справі № 357/206/15-ц за позовом Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради до адвоката ОСОБА_1. про звільнення нежитлового приміщення, яке набрало законної сили, встановлені наступні обставини.
Між Управлінням комунальної власності Білоцерківської міської ради, правонаступником якого являється позивач та відповідачем був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 324 від 10 січня 2012 року на нежитлове приміщення, площею 13,79 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , строком дії з 10 січня 2012 року по                    10 січня 2013 року. Зазначене майно належить до комунальної власності територіальної громади м. Біла Церква.
Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 17 травня             2012 року № 602-25-VI «Про реорганізацію управління комунальної власності Білоцерківської міської ради» управління комунальної власності Білоцерківської міської ради реорганізоване з 01 серпня 2012 року у відділ комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради.
Відповідно до п.1.6 Положення про відділ комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради, затвердженого рішенням Білоцерківської міської ради від 21 червня 2012 року № 633-27-VI відділ є правонаступником управління комунальної власності Білоцерківської міської ради по усім майновим та немайновим правам та обов`язкам. 
Відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 22 серпня 2013 року № 1026-45-У1 «Про реорганізацію відділу комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради» з 01 листопада 2013 року вказаний відділ було реорганізовано в Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради. 
Пунктом 1.6 Положення про управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради вбачається, що управління є правонаступником відділу комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради по усім майновим та немайновим правам та обов`язкам.
Таким чином, позивач - Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради є правонаступником орендодавця за договором оренди - Управління комунальної власності Білоцерківської міської ради та, відповідно, є належним позивачем у даній справі.
Отже, встановлені судом першої інстанції обставини у цій частині спростовують доводи апелянта щодо неналежного позивача у цій справі.
За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Також встановлені обставини рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 року у справі 357/206/15-ц доводять факт того, що за період користування об`єктом найму, відповідач не здійснював оплату, передбачену договором з 10 січня 2013 року по дату звернення позивача до суду з даним позовом.
Доказів здійснення оплати у розмірі та у строки визначені договором найму ОСОБА_1 суду не надав.
Крім того, відповідач при розгляді справи у суді першої інстанції та у поданій апеляційній скарзі просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин відповідно до приписів ст. 256 ЦК України, оскільки відповідач з 02 листопада 2012 року знав про порушення своїх прав і загальна позовна давність має бути застосована з 02 листопада 2015 року, а спеціальна з              02 листопада 2013 року.
Колегія суддів, критично оцінює наведене з огляду на таке.
Відповідно до ст. 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що оскільки пункти 3.1 та 3.2 розділу 3 договору оренди № 324 від 10 січня 2012 року встановлюють окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача сплачувати орендну плату частинами, то незалежно від визначення у договорі строку, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Також судом першої інстанції надано належну оцінку розрахунку заборгованості з орендної плати за три роки, які передували зверненню до суду, зокрема за період з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2019 року, тому така заборгованість складає 73 593,35 грн., а заборгованість за пенею за один рік, тобто - за період з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року складає 5 154,40 грн.
Відповідач, не погоджуючись з розрахунками наданими позивачем в частині стягнення з нього заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій, а саме: заборгованості з орендної плати у розмірі 73 593,35 грн., пені у розмірі                           4 184,70 грн., судових витрат у розмірі 1 181,99 грн. своїх розрахунків не надав та їх не оспорив.
За таких обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, у зв`язку з несплатою орендної плати у загальному розмірі 77 778,05 грн.
Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта щодо того факту, що судом першої інстанції справу розглянуто з порушенням предметної юрисдикції, оскільки позивач перебуває на обліку ОДПІ м. Біла Церква, як суб`єкт підприємницької діяльності з огляду на таке.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені                   ст. 20 ГПК України (далі - ГПК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених ч. 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
З договору оренди № 342, вбачається, що він укладений між Управлінням комунальної власності Білоцерківської міської ради та адвокатом                    ОСОБА_1.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
Статтею 14 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатське бюро є юридичною особою, створеною одним адвокатом, і діє на підставі статуту. Найменування адвокатського бюро повинно включати прізвище адвоката, який його створив. Державна реєстрація адвокатського бюро здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 19 ЦПК України, передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Спір у цій справі виник з приводу стягнення заборгованості за договором оренди і спірні правовідносини регулюються нормами цивільного законодавства.
Аналізуючи наведене та враховуючи, що адвокат є фізичною особою, відомості щодо утворення ним адвокатського бюро відсутні, а тому суд першої інстанції вірно розглянув цю справу в порядку цивільного судочинства.
Наведене також підтверджується наявною в матеріалах справи копією ухвали Господарського суду Київської області від 28 серпня 2013 року у справі              № 911/3322/13 за позовом Відділу комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради до адвоката ОСОБА_1. про звільнення нежитлового приміщення. Вказаною ухвалою відмовлено у відкритті провадження у справі № 911/3322/13, оскільки така справа не підлягає розгляду в господарських судах.
Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права, колегія суддів оцінює критично, так як вони спростовуються доказами, які є в справі та на правильність висновків суду не впливають.
Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки викладені у рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2020 року та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Згідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги                        ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої, суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, у якому, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин, при вирішенні даної цивільної справи, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2020 року - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                   06 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                        О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                   І.М. Білич

                                                                                              Т.А. Слюсар