ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року	Львів	Справа № 140/15356/20 пров. № А/857/3113/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Кушнерика М.П.
суддів –                                                            Курильця А.Р.; Мікули О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року, прийняте суддею Мачульським В.В., в порядку письмового провадження у справі № 140/15356/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

                                                          ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати при звільненні компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, а також - не за цінами встановленими Розпорядженням Адміністрації Держприкордонслужби України від 06.01.2018 №30 “Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно строк носіння якого не закінчився”; зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з урахуванням раніше проведених виплат, грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178 - без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, та за цінами предметів обмундирування визначеними Розпорядженням Адміністрації Держприкордонслужби України від 06.01.2018 №30 “Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно строк носіння якого не закінчився”.
В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що з 19.11.1997 по 01.08.2018 він проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державній прикордонній службі України. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02.07.2018 №221-ос був звільнений з військової служби в запас згідно підпункту “а” пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та наказом начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31.07.2018 №325-ос його було виключено зі списків особового складу і знято з усіх видів забезпечення. 
Вказує, що після звільнення йому було нараховано та виплачено грошову компенсацію за належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, розмір якої є нижчим, аніж це передбачено чинним законодавством України, що було зумовлене безпідставним застосуванням пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, та некоректних цін на речове майно (не за поточний рік). Вважає, що при нарахуванні та виплаті відповідної компенсації слід керуватися Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 року №178 як актами вищої юридичної сили (в порівнянні з відомчим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.10.2016 року №1132), чого відповідачем не було дотримано.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року задоволено повністю.
ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, з підстав помилкового застосування норм матеріального права та неповного з`ясування обставин справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано на те, що пунктом 10 Розділу 1 Інструкції №1132 визначено, що речове майно особистого користування військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, видається в їхню власність. За неотримане згідно із встановленими нормами речового забезпечення речове майно їм виплачується грошова компенсація у порядку, визначеному чинним законодавством України. Нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби в запас, відставку або загибелі (смерті), за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. Апелянт звертає увагу, що саме у такій редакції, якою передбачено здійснення нарахування за не отримане речове майно пропорційно часу існувала норма Інструкції №1132 під час звільнення позивача.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, зазначає, що абз. 2 п. 1 ст. 9- 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» інші центральні органи виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, наділені повноваженнями встановлювати норми та терміни забезпечення речовим майном, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України і такий Порядок встановлено Кабінетом Міністрів України постановою від 16 березня 2016 року № 178. Посилання скаржника на розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України є необгрунтованим, оскільки Адміністрація Державної прикордонної служби України не наділена повноваженнями деталізувати та розкривати Порядок № 178. 
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , у період з 19.11.1997 по 01.08.2018 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 , даний факт також підтверджується довідкою №30/460 від 01.08.2018 виданою військовою частиною НОМЕР_1 (а.с.12).
Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 виданого 23.12.2015 позивач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с.24).
Відповідно до витягу з наказу начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31.07.2018 №325-ос ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02.07.2018 №221-ос за підпунктом “а” пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та виключено зі списків особового складу і знятий з усіх видів забезпечення (а.с.13).
07.10.2020 позивач звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 у якому просив надати довідку про вартість речового майна належного при звільненні, копію наказу про виплату компенсації вартості не отриманого речового майна при звільненні, інформацію стосовно того, яким чином та за якими цінами (станом на які число, місяць, рік) було нараховано грошову компенсацію за неотримане речове майно після звільнення з військової служби, враховуючи рік та місяць виникнення прав на отримання предметів речового майна (а.с.14-15).
15.10.2020 за вих. №705/10201 відповідач надав відповідь ОСОБА_1 та копії запитуваного наказу та довідки (а.с.16-23).
Відповідно до довідки №32 про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу нараховано 32 773,86 грн. (а.с.18-19).
Згідно наказу начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31.07.2018 №326-ос було доручено виплатити грошову компенсацію за недоотримане речове майно (а.с.17). 
Нарахування компенсації за недоотримане речове майно було здійснене відповідачем відповідно до цін на речове майно, які були встановлені в період набуття права на отримання відповідного майна, та зі застосуванням пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу.
Не погоджуючись з таким нарахуванням і, вважаючи, що відповідачем порушено порядок і умови здійснення компенсації за належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що проведене нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 не відповідає порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Зокрема, відповідачем було застосовано пропорцію часу, що минув з дня виникнення в позивачки права на отримання речового майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. Також вартість одиниць речового майна не відповідає цінам, які визначені розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.01.2018 року №30 “Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився” станом на 1 січня поточного року (тобто року виключення позивачки зі списків особового складу й здійснення виплати компенсації). Тому, вказані дії відповідача не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.
Проте, суд першої інстанції не врахував питання щодо застосування строків звернення до адміністративного суду, що передує вирішенню спору по суті.
Апеляційний суд вважає, що позов слід залишити без розгляду, виходячи з наступного.
Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За змістом ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2, 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Відповідно до ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою і четвертою статті 123 цього Кодексу.
Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку відсутність поважних причин його пропуску.
Отже, за загальним правилом позов може бути подано до суду в межах шестимісячного строку та пропуск позивачем такого строку без поважних причин є підставою для залишення позову без розгляду.
Судом встановлено, що 31.07.2018 позивача було звільнено з військової служби в запас та одночасно, згідно наказу начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31.07.2018 №326-ос було доручено виплатити грошову компенсацію за недоотримане речове майно.
02.08.2018 ОСОБА_1 нараховано компенсацію за неотримане речове майно в сумі 32773,86.
Позивач не погоджуючись з розміром виплаченої йому суми компенсації за неотримане речове майно про яке він дізнався ще в серпні 2018 року отримавши на картковий рахунок компенсацію в сумі 32773,86 звернувся до суду з даним позовом засобами поштового зв`язку 22 жовтня 2020 року (а.с. 1-26), не порушуючи питання про поновлення строку звернення до суду.
Таким чином, позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом та не заявлено відповідного клопотання про поновлення строку звернення до суду, не надано доказів поважності причин його пропуску, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.
При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що лише в жовтні 2020 року йому стало відомо від колег по службі про заниження сум компенсації за не отримане речове майно, яке належить військовослужбовцям при звільненні зі служби, внаслідок застосування неправильних цін за одиницю майна, та здійснення розрахунку сум вартості майна пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу.
На думку колегії суддів, така обставина не може бути поважною причиною пропуску строку, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не могли позбавити його можливості звернутися до суду після зарахування коштів на його рахунок (в серпня 2018 року) в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України.
Разом з тим, слід зазначити, що за приписами частини четвертої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України залишення позову без розгляду не позбавляє особу можливості повторного звернення до суду з таким позовом та наведення, у випадку пропуску строку звернення до адміністративного суду, обґрунтування причин його пропуску та доводів щодо їх поважності з наданням належних доказів.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30серпня 2006 року (справа «Каменівська проти України»): «…право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду ..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...».
Отже, законодавцем встановленими строками обмежено звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Такі строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, і вони покликані забезпечити юридичну визначеність у публічно-правових відносинах.
Згідно з частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої, третьої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які не можливо усунути в процесі розгляду справи апеляційним судом, а тому рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року слід скасувати та прийняти постанову, якою позов залишити без розгляду.

Керуючись ст. ст.243, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 140/15356/20 - скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула