КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4108/2021                                                   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
             18 березня 2021 року                                                               м. Київ
                                                                                                                Справа № 366/842/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача                              Ящук Т.І.,
суддів                                                                        Немировської О.В., Чобіток А.О.,
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Гончарука О.П.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,
 
встановив:
 
У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить стягнути аліменти з відповідача на його утримання, щомісячно у розмірі 70% від заробітної плати відповідача до закінчення навчання, однак не менше, ніж до досягнення позивачем 23 років, посилаючись на те, що він є студентом денного стаціонару Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, в зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, як мати, добровільно матеріальної допомоги на його утримання під час навчання не надає.
 
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Вказує, що у відповідача є ще одна дочка, його сестра ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є вже повнолітньою і допомоги не потребує, оскільки працює. Також у відповідача батьки пенсійного віку, які отримують пенсію згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відповідач не має майна, що було підтверджено копією витягу з реєстру майнових та немайнових прав, наявному у матеріалах справи. 
Відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі. Інтереси, права чи свободи інших осіб, в тому числі самого відповідача не були порушені. Змогу сплачувати аліменти підтверджує довідка про заробітну плату відповідача та відзив на позовну заяву, де було зроблено розрахунки її доходів та суми, яка буде залишатись відповідачу після сплати аліментів. 
Крім того, зазначає, що у матеріалах справи міститься заява його батька, ОСОБА_4 . У зв`язку з тяжкою епідеміологічною ситуацією (COVID-19), та відсутністю можливості участі в режимі конференції, ОСОБА_4 надав заяву у якій повністю підтвердив  слова позивача та слова відповідача. Крім того, відповідач у відзиві зазначала, що за навчання та за оренду житлового приміщення на час навчання за місцем навчання, сплачує ОСОБА_4 . Відповідач також зауважив у відзиві, що при розмові з ОСОБА_4 , останній зазначив, що він погоджується сплачувати за навчання 40 тисяч гривень на рік та за оренду квартири лише за умови сплати відповідачем аліментів у рівнозначному розмірі, оскільки він не в змозі забезпечити позивачу ще й одяг, проїзд, лікування, харчування, потреби навчання, тощо, і у разі відмови у задоволенні позову він змушений буде запропонувати сину навчатись у іншому місці (де вартість навчання менша), щоб залишалось на вищезгадані потреби. Батько та мати (відповідач) після розлучення фактично не спілкуються, тому батько наполягає на стягненні аліментів з матері (відповідача) і так він буде впевнений що, він отримує від неї кошти і, відповідно, має змогу забезпечити свої побутові та інші потреби.
Вважає, що ним доведено, що він продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. Відповідач може утримувати його до досягнення 23 років саме у такому розмірі, який він зазначив у прохальній частині позову. Крім того,  інший з батьків надає більшу допомогу, ніж буде надавати відповідач у разі задоволення позову.
 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить задовольнити позов  та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі Ѕ частини (50%) щомісяця з її заробітної плати, посилаючись на те, що вона повністю  підтверджує викладені в апеляційній скарзі обставини. На її утриманні не знаходяться інші особи. Зазначає, що вона не має жодних перешкод для сплати аліментів. Визнання позову ніяким чином не порушують її права та Закони України. Відповідач дійсно працює в ПрАТ «Київхліб», розрахунок наведений в апеляційній скарзі відповідає дійсності. Також підтверджує, що батько позивача, забезпечуючи позивачу повноцінний розвиток та зростання сплачує добровільно за навчання 40 000 грн. на рік та 4500 грн. за оренду житлового приміщення, у якому проживає позивач під час навчання. 
 
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не з`явились, надіслали до суду клопотання, в якому просили розглядати справу без їх участі, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково,  виходячи з наступного. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав жодного доказу того, що він потребує матеріальної допомоги, а також доказів того, що відповідач може надавати таку допомогу, у зв`язку чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині належними та допустимими доказами не доведені та задоволенню не підлягають. Крім того, визначення аліментів на утримання ОСОБА_1 , у розмірі 70 відсотків від заробітної плати, не узгоджується із визначеними законом способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину. 
Розмір аліментів на утримання ОСОБА_1 , відповідно до положень ч. 3. ст. 181 СК України фактично не визначений, а стягнення аліментів у розмірі 70 відсотків від заробітної плати суперечить вимогам сімейного законодавства, яке визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
 
З висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, однак таких висновків суд дійшов, неправильно застосувавши норми матеріального  права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні, з викладенням мотивувальної частини рішення у редакції цієї постанови. 
 
Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.  Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років
Обов`язок матері, батька утримувати дитину до її повноліття та порядок виконання такого обов`язку  врегульовано главою 15 Сімейного кодексу України.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). 
 
    Відповідно до  ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків на повнолітню дочку, сина, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Статтею 201 СК України визначено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.
Виходячи зі змісту даних  норм,  порядок виконання обов`язку  матері, батька утримувати дитину до її повноліття  та  правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина  врегульовані різними нормами Сімейного кодексу України, виходячи із особливостей правового статусу дитини (особи, яка не досягла 18 років)  та дочки, сина, які досягли повноліття.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відповідач у справі. ( а.с. 8).
Даний позов було пред`явлено ОСОБА_1 22 квітня 2020 року, тобто на момент пред`явлення позову позивач був повнолітнім, йому виповнилось 19 років.
 
За викладених обставин, висновки суду першої інстанції про те, що розмір аліментів відповідно до положень ст. 181 СК України не визначений, та що стягнення аліментів у розмірі 70% від заробітної плати суперечить вимогам сімейного законодавства, яке визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини,   зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки ОСОБА_1 втратив правовий статус дитини із досягненням повноліття, а відповідно до положень глави 16 СК України норма ст. 181 СК України до правовідносин щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина - не застосовується.
 
В абз. 2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року  "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).
 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 неодноразово змінював свої позовні вимоги. Так, відповідно до позовної заяви в редакції  від 22 квітня 2020 року позивач просив  стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти у розмірі 70% від її заробітної плати щомісячно, в тому числі за минулий час, з 03.01.2019 року, а також стягнути відшкодування моральної шкоди в розмірі 12 000 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у період до досягнення ним 18 років він перебував на повному утриманні матері, після досягнення ним 18 річного віку ніхто з батьків йому не допомагає, позивач вимушений сам знаходити кошти для оплати навчання та проживання.
18.06.2020 року позивач уточнив позовні вимоги, просив стягувати з відповідача аліменти щомісячно у розмірі 70%  від заробітної плати відповідача до закінчення навчання, але не менше ніж до досягнення 23 років. Стягнути також аліменти у зазначеному розмірі за минулий час, з 03.01.2019 року.
28.07.2020 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнення аліментів за попередній період з 03.01.2019 року провести після закінчення стягнення поточних аліментів (закінчення навчання, але не менше ніж до 23 років), шляхом щомісячного стягнення 70% заробітної плати відповідача, отриманої у період з 03.01.2019 року.
03.09.2020 року позивач зменшив позовні вимоги та просив стягувати аліменти щомісячно у розмірі 70% від заробітної плати ОСОБА_2 до закінчення позивачем навчання, не менше ніж до досягнення 23 років. Стягнення розпочати з дня набрання чинності рішенням суду у даній справі.
При цьому вбачається, що уточнивши та зменшивши позовні вимоги, позивач іншого обґрунтування щодо підстав стягнення аліментів не навів.
 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 визнавала усі заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , незалежно від їх обґрунтованості, про що подавала відповідні заяви, наголошуючи на тому, що стягнення аліментів має відбуватись офіційно, через державну виконавчу службу шляхом відрахування 70% заробітної плати, тобто максимального розміру,  встановленого ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідач пояснила, що  вона з колишнім чоловіком винаймають позивачу житло для проживання у м. Києві, за місцем навчання. Батько позивача погоджується сплачувати за навчання сина  у розмірі 40 000 грн. щорічно, за умови, що відповідач буде сплачувати аліменти у розмірі, співрозмірному витратам батька, тобто 70% від заробітної плати.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками повнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8), та  шлюб між ними розірвано 10.10.2007 року ( а.с. 9)
Згідно з договором № 2018/СО-1-13030 від 27.08.2018 року про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою, вбачається, що ОСОБА_4 (батько) є замовником освітньої послуги, одержувач послуги - ОСОБА_1 (позивач), щодо навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця, на строк з 01.09.2018 р. по 30.06.2020 р. (а.с.6-7).
28.09.2020 року між тими ж сторонами було укладено договір про надання освітньої послуги, предметом якого є фінансові зобов`язання замовника щодо оплати освітньої послуги, що надається здобувачу закладом, згідно з яким загальна вартість послуги на весь строк навчання становить 160 000 грн., вартість освітньої послуги за кожний календарний рік окремо становить 40 000 грн. ( а.с. 83-84) 
Відповідно до наданої квитанції від 28.09.2020 року  вартість навчання сплачує батько позивача - ОСОБА_4 . 
Відповідач ОСОБА_2 працює в ПрАТ «Київхліб», займає посаду укладальник хлібобулочних виробів 3 розряду та отримує заробітну плату, середньомісячний розмір якої становить  10 543 грн. ( а.с. 71-73).
В поясненнях, які надійшли до суду від 12.10.2020 року,  ОСОБА_2 посилалась на те, що вона має можливість за станом здоров`я та доходів сплачувати 70% від власної заробітної плати на утримання сина, на її утриманні не знаходяться інші особи.
Як вбачається з матеріалів справи, місце проживання позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 зареєстроване за однією адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до наданої відповідачем копії договору про оренду житлового приміщення, укладеного  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 здає йому в оренду   квартиру, що знаходиться  у АДРЕСА_2 , для проживання його сина ОСОБА_1   строком з 08.09.2020 року  до 01.08.2024 року. Розмір орендної плати - 4500 грн., яку зобов`язався сплачувати ОСОБА_4 . 
 
Таким чином,  обставини, на які посилався позивач у позовній заяві  про те, що  ніхто з батьків йому не допомагає, позивач вимушений сам знаходити кошти для оплати навчання та проживання, - не знайшли підтвердження під час розгляду справи, оскільки з матеріалів справи встановлено, що батько і мати надають матеріальну допомогу сину та не заперечують надавати її у подальшому  для оплати вартості навчання, проживання за місцем навчання, за найм квартири у м. Києві,  та інших поточних потреб.  
 
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, за змістом положень цивільного процесуального права судовому захисту підлягає порушене право.
Згідно із частиною четвертою статті 15 СК України  саме невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Відповідно до ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю ( договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку.
Разом з тим, за обставинами справи встановлено, що фактично спір між сторонами відсутній, відповідач ОСОБА_2 жодним чином не заперечує проти сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, визнаючи усі заявлені ним позовні вимоги, не зважаючи на наведене у позовній заяві обґрунтування, яке  суперечить поясненням відповідача щодо надання батьками належного  утримання повнолітньому сину, який продовжує навчання.
Частиною 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Однак, визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для його задоволення, ураховуючи, що вирішуючи спір по суті суд повинен дослідити матеріали справи, надати належну правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалити судове рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходити виключно із факту визнання позову відповідачем.
 
Згідно з ч. 1, 2 ст. 187, 201 СК України, один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Така заява може бути ним відкликана.  На підставі заяви одного з батьків аліменти відраховуються не пізніше триденного строку від дня, встановленого для виплати заробітної плати, пенсії, стипендії.
Враховуючи ту обставину, що відповідач надає утримання своєму сину, який продовжує навчання в університеті, відповідач також погоджується сплачувати аліменти у розмірі, який просить стягнути позивач, колегія суддів вважає, що  спір між сторонами фактично відсутній, відповідач  вправі відповідно до положень ст. 187 СК України звернутись до роботодавця із заявою про відрахування аліментів із своєї заробітної плати. 
 За таких обставин підстави для застосування встановленого Сімейним кодексом  України способу захисту сімейного права шляхом стягнення аліментів - відсутні, оскільки застосування судом такого способу захисту порушеного права передбачає наявність спору між сторонами, за результатами вирішення якого суд застосовує примусове  виконання добровільно невиконаного обов`язку.
З викладеного вбачається, що  права та інтереси позивача  у даному випадку не порушені, адже кошти за навчання сплачуються добровільно батьком позивача ОСОБА_4 , з яким укладено договір про надання освітніх послуг, а відповідач ОСОБА_2 надає відповідне утримання сину та згодна  сплачувати матеріальну допомогу, якої потребує син у зв`язку з навчанням у вищому навчальному закладі,  шляхом сплати аліментів із заробітної плати, та відповідно до ч. 1, 2 ст. 187 СК України має право звернутись за місцем своєї роботи з заявою про відрахування з її заробітної плати аліментів на утримання сина у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. 
 
Доводи позивача про те, що ним доведено, що він продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, вищевикладених висновків суду не спростовують, оскільки зазначені обставини не заперечуються відповідачем, тоді як  обставини, на які посилався позивач у позовній заяві щодо повної відсутності з боку батьків матеріальної допомоги на його утримання, повністю спростовуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що у разі відсутності судового рішення про примусове стягнення аліментів з матері, батько перестане надавати йому матеріальну допомогу у вигляді оплати за навчання та вартості найму квартири у Києві.
Проте такі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог, оскільки у даній справі позивачем заявлено про спір з матір`ю, яка є єдиним відповідачем, батько до участі у справі не залучався. При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.
За правилами ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, проте оскільки такого висновку суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, то оскаржуване рішення слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - задовольнити частково. 
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
В іншій частині  рішення Іванківського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року - залишити без змін.
 Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України,  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 13 квітня 2021 року.

 Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 
 
                       Судді:                                                                     Немировська О.В.
                                                                                                         
                                                                                                       Чобіток А.О.