СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2021 р.                                                              Справа № 913/3270/13  
Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Попков Д.О., суддя  Пелипенко Н.М. 
секретар судового засідання Лутаєва К.В.
за участю представників:
від стягувача – не з`явився; 
від боржника – не з`явився;
від органу ДВС – не з`явився;
розглянувши апеляційну скаргу Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), м. Попасна Луганської області вх. № 1047Л/З на ухвалу господарського суду Луганської області від 11.03.2021р. у справі № 913/3270/13 (суддя – Секірський А.В., повний текст складено та підписано 16.03.2021р.)
за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ в особі Обласного відділення ПАТ «Промінвестбанк» в м. Луганськ
до Державного підприємства «Первомайськвугілля», м. Гірське Луганської області
про стягнення 23  554  220,97 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Луганської області від 20.02.2014 у справі № 913/3270/13 стягнуто з Державного підприємства "Первомайськвугілля" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі Обласного відділення ПАТ «Промінвестбанк» в м. Луганськ заборгованість по кредитному договору у розмірі 9 000  000,00 грн., заборгованість по простроченим відсоткам у розмірі 11 530  849,32 грн., пеню у розмірі 1 104  713,60 грн.; інфляційні нарахування у розмірі 1 693  260,86 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 68  820,00 грн.
На виконання рішення суду стягувачу видано наказ від 10.03.2014 № 913/3270/13, який у січні 2020 року пред`явлений до виконання до Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
29.01.2020 старшим державним виконавцем Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження № 61096052 з примусового виконання наказу господарського суду Луганської області від 10.03.2014 № 913/3270/13.
Того ж дня, 29.01.2020 виконавче провадження № 61096052 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 52863831 відносно боржника ДП «Первомайськвугілля» та його відокремлених підрозділів.
За даними автоматизованої системи виконавчого провадження, 29.01.2020 старшим державним виконавцем відділу винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", відповідно до якої тимчасово, до 01 січня 2022 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
01.03.2021 стягувач звернувся до господарського суду Луганської області із скаргою від 26.02.2021 № 09-6/1654 на бездіяльність керівника Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якій просить:
- визнати незаконною бездіяльність керівника Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в межах виконавчого провадження № 61096052 щодо неподачі до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейства обслуговування бюджетних коштів – Державної казначейської служби України, документів та відомостей, що необхідні для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу Господарського суду Луганської області від 10.03.2014 № 913/3270/13;
- зобов`язати керівника Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейства обслуговування бюджетних коштів – Державної казначейської служби України, документів та відомостей, що необхідні для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу господарського суду Луганської області від 10.03.2014 № 913/3270/13.
В обґрунтування скарги стягувач посилається на бездіяльність керівника органу ДВС щодо неподання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, необхідних для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу від 10.03.2014 на підставі норм ч. 2 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Ухвалою господарського суду Луганської області від 11.03.2021 скаргу стягувача задоволено:
- визнано неправомірною бездіяльність керівника Попаснянського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в межах виконавчого провадження № 61096052 щодо неподачі до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейства обслуговування бюджетних коштів – Державної казначейської служби України, документів та відомостей, що необхідні для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу господарського суду Луганської області від 10.03.2014 № 913/3270/13;
- зобов`язано керівника Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейства обслуговування бюджетних коштів – Державної казначейської служби України, документів та відомостей, що необхідні для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу Господарського суду Луганської області від 10.03.2014 № 913/3270/13.
Ухвала суду мотивована, зокрема, з тих підстав, що аналіз змісту частин другої та третьої статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" дозволяє дійти висновку про те, що встановлення державним виконавцем факту неможливості виконання рішення в порядку Закону України "Про виконавче провадження" через обмеження встановлені Законом України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" і сплив шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження є підставами для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду від 11.03.2021р., орган ДВС звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні скарги стягувача у повному обсязі.
Орган ДВС стверджує, що вживаючи заходи щодо перевірки майнового стану боржника держвиконавцем встановлена наявність майна та рахунків у банківських установах, на підтвердження чого ним до апеляційної скарги додано відповідь на запит № 97479433 від 25.02.2021 до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів та відповідь на запит № 97479103 від 25.02.2021 до Державної фіскальної служби України щодо наявних у боржника рахунків.
Скаржник вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» підлягає застосуванню саме після спливу 6-місячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, не вимагає та не передбачає жодних інших умов, у т.ч. визначених ч.3 ст. 4 даного закону, оскільки ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» законодавець чітко і безальтернативно пов`язує правову поведінку керівника відповідного органу ДВС з настанням відповідних обставин – встановленням державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
Отже, за доводами скаржника, у державного виконавця немає підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», тому у керівника органу ДВС відсутні правові підстави для подачі до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, необхідних для перерахування стягувачу коштів відповідно до виданого наказу.
03.06.2021 від стягувача надійшов відзив на апеляційну скаргу органу ДВС.
Представники учасників апеляційного провадження у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи всі учасники апеляційного провадження повідомлені належним чином. 
Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).
За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, п. 27).
Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у зазначеній статті 1 Першого протоколу (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").
У рішенні від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.
Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).
Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).
Наразі, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.
05.10.2016 р. набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VІІІ, відповідно до ст. 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи встановлено статтею 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", за приписами частини першої якої виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина друга статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень").
Разом з тим, частиною третьою статті 4 вказаного Закону передбачено, що в разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених пунктами 2-4, 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій), керівник органу ДВС протягом десяти днів з дня встановлення такого факту, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті (тобто до, а не після, спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів. 
Водночас, 24.05.2017 набрав чинності Закон України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" положеннями статті 1 якого (з урахуванням змін внесених Законом України від 18 грудня 2018 року N 2658-VIII) передбачається, що тимчасово, до 1 січня 2022 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Наведене свідчить, що стягувач через законодавчі обмеження не має можливості домогтися виконання рішення у порядку, який встановлений Законом України "Про виконавче провадження". У цьому випадку таке виконання можливе лише на підставі Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Крім того, надсилання центральному органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, необхідних для перерахування стягувачу коштів відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не тільки не є заходом примусового виконання рішення у розумінні статті 10 Закону України "Про виконавче провадження", але й відповідно до пункту 9 частини першої статті 34 цього Закону є самостійною підставою для зупинення здійснення виконавчих дій.
Таке тимчасове зупинення державою лише захищає саме боржника від примусових дій зі стягнення визначених судовим рішенням грошових коштів, але жодною мірою не звільняє/зупиняє обов`язків самої держави перед стягувачем – особою приватного права, які (обов`язки) зумовлені встановленими Законом державними гарантіями.
У даній ситуації слід керуватися інтересами стягувача, оскільки стягувач вправі очікувати від держави вчинення всіх дій, які б наближали його до виконання судового рішення. У цьому сенсі наявність невиконаного судового рішення не вселятиме стягувачеві надію, що Україна, як держава робить усе, аби наблизити стягувача до бажаної ним законної мети – виконання судового рішення, як стадії реалізації права стягувача на справедливий суд у розумінні Конвенції.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 905/3773/14-908/5138/14, від якого колегія суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду, приймаючи постанову від 12.08.2019 у справі № 905/2986/16 не вважала за необхідне відступати.
Наведене свідчить про те, що така практика застосування конкуруючих між собою правових норм, закріплених у Законі України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", Законі України «Про виконавче провадження» та у Законі України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", з огляду на зазначені висновки Верховного Суду, які є обов`язковими для застосування судом апеляційної інстанції в силу вимог  ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», а також ч. 4 ст. 236 ГПК України, є сталою на теперішній час.
Встановивши, що стягувач, з огляду на обмеження встановлені Законом України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" не має можливості домогтися виконання судового рішення і наказ від 10.03.2014 не виконується більше ніж шість місяців з моменту відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виконання рішення господарського суду Луганської області від 20.02.2014 у справі №913/3270/13 слід здійснювати у порядку, який встановлений Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Щодо доводів апеляційної скарги органу ДВС враховується наступне.
Відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 
2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;
4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;
9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Частина друга статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачає, що виконання рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, у разі якщо дане рішення не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. 
Ніяких інших умов для застосування, в т.ч. визначених  частиною третьою статті 4 вказаного Закону, крім спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, вказана частина друга статті 4 Закону не вимагає та не передбачає.
Даний висновок повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.08.2019 у справі № 905/2986/16.
Тобто, частина друга статті 4 Закону підлягає застосуванню саме після спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Разом з тим, частина третя статті 4 вказаного Закону передбачає, що в разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених пунктами 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій), керівник органу ДВС протягом десяти днів з дня встановлення такого факту, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, тобто, до, а не після, спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів. 
Підстави, передбачені пунктами 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", свідчать про неможливість виконання судового рішення, в зв`язку з чим положення частини третьої статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" вимагають не чекати спливу вищевказаного шестимісячного строку, оскільки це не має сенсу, рішення все одно не буде виконане, а протягом десяти днів з дня встановлення факту наявності однієї з таких підстав одразу передавати виконавчий документ на виконання до органів державної виконавчої служби, тобто, дана норма направлена на прискорення зміни процедури виконання та отримання реального результату стягувачем, а не на їх сповільнення.
Враховуючи дату відкриття виконавчого провадження – 29.01.2020, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що шестимісячний строк, в межах якого повинно було бути виконано рішення згідно з повноваженнями та у спосіб, що визначені ЗУ «Про виконавче провадження», закінчився 29.07.2020, у зв`язку з чим примусове виконання цього рішення з 30.07.2020 повинно було здійснюватися за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що прямо визначено у ч. 2  ст. 4 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яка встановлює особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства.
Зазначене свідчить, що підстави, передбачені частиною другою і частиною третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" є окремими та самостійними підставами для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а саме:
- частина друга статті 4 зазначеного Закону передбачає нічим не обумовлений перехід до цієї процедури лише по факту спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, тобто, після закінчення цього строку;
- частина третя статті 4 вказаного Закону передбачає, що в разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених пунктами 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій) керівник органу ДВС протягом десяти днів з дня встановлення такого факту, але не пізніше, тобто, до, а не після, спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, переходить до вказаної процедури.
Наведені висновки також узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.03.2018 у справі № 908/2671/13.
Таким чином, враховуючи, що факт невиконання рішення суду з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження є самостійною і безумовною підставою для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, колегія суддів погоджується з доводами позивача, викладеними у його скарзі на бездіяльність органу ДВС, а також з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги на бездіяльність державного виконавця.
Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За приписами ст. 344 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284, 326, 327, 339-345 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу господарського суду Луганської області від 11.03.2021р. у справі № 913/3270/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.
Повний текст постанови складено 08.06.2021 

Головуючий суддя                                                                    В.І. Пушай

Суддя                                                                                           Д.О. Попков  

Суддя                                                                                           Н.М. Пелипенко