Єдиний унікальний номер 234/17030/18 
Номер провадження 22-ц/804/1325/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Азевича В.Б.,
суддів: Кішкіної І.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря Кіпрік Х.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 234/17030/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування та поділ майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 лютого 2021 року (суддя Нейло І.М., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Краматорськ Донецької області),-
В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 18.04.2006 року по 05.11.2013 рік вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 . Під час шлюбу нею була придбана квартира по АДРЕСА_1 . Спірна квартира була придбана за її власні кошти, які були отримані від продажу двох садових будинків в м. Севастополі та особистих збережень. На час укладання договору купівлі-продажу квартири її прізвище в паспорті було написано як « ОСОБА_6 », тому в договорі купівлі-продажу квартири її прізвище було вказано згідно паспорта - « ОСОБА_6 ». 23.01.2013 року в актовий запис про її народження були внесені зміни у зв`язку з чим її прізвище було змінено з « ОСОБА_6 » на прізвище « ОСОБА_7 ». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Заочним рішенням Краматорського міського суду від 07.09.2017 р. за ОСОБА_3 , в порядку спадкування, визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Заочне рішення Краматорського міського суду від 07.09.2017 р. було скасоване за її заявою 12.12.2017 р., але позивач згодом дізналась, що ОСОБА_3 15.12.2017 р. подарував 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_2 , після чого подав до суду заяву про залишення позовної заяви про визнання права власності в порядку спадкування без розгляду. Вважає, що оскільки квартира на момент відчуження перебувала у її власності та вибула із володіння поза її волею та була відчужена особою, яка не мала права її відчужувати, вона, як власник майна, має право витребувати майно від добросовісного набувача. Просила визнати її приватною власністю квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; витребувати від ОСОБА_2 1/2 частку цієї квартири, скасувати реєстрацію права власності 1/2 частини квартири за ОСОБА_2 та стягнути судові витрати.
В лютому 2019 року до суду в порядку статті 52 ЦПК України звернувся ОСОБА_3 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування та поділ майна.
Позовна заява ОСОБА_3 обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_5 , який за склав заповіт відповідно до якого все майно заповів йому. Після смерті батька він є єдиним спадкоємцем. Під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 придбали квартиру по АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на позивачку. З огляду на те, що нерухоме майно придбане подружжям під час шлюбу, є сумісної власністю, тому вважав, що спірна квартира в рівних частках належить ОСОБА_1 та померлому ОСОБА_5 , у зв`язку з чим після смерті його батька ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/2 частку зазначеної квартири. Він вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 йому було відмовлено, оскільки не були надані документи, які підтверджують право власності спадкодавця на вищевказане майно. Вважав, що спірна квартира була придбана за гроші ОСОБА_5 оскільки він працював та отримував пенсію, крім того продав належний йому будинок за адресою: АДРЕСА_3 . На підставі заочного рішення Краматорського міського суду від 07.09.2017 р. отримав право власності на спірну квартиру та подарував частку квартири ОСОБА_2 але не врахував, що на дату укладення договору дарування заочне рішення суду було скасоване, тому не міг вчиняти зі спірним майном правочини оскільки його частка у майні не була виділена. Вважав, що 1/2 частини спірної квартири підлягає витребуванню від ОСОБА_2 . На його думку, після витребування від ОСОБА_2 частини спірної квартири та визнання права власності на неї в порядку спадкування, спірна квартира перейде у спільну сумісну власність, що є підставою для виділення йому 1/2 частки квартири. Просив витребувати у ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , визнавши за ним право спільної сумісної власності на цю квартиру в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та виділити у власність, визнавши за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 та стягнути судові витрати.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 08 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Скасовано запис № 23963157 від 15.12.2017 про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно – квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в частці розміром 1/2. В позовних вимогах ОСОБА_1 про визнання права власності на одну цілу частку квартири АДРЕСА_4 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1 409,60 грн. Скасовано арешт на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , який накладено ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької області від 12.11.2018 року у справі № 234/17030/18.
На вказане судове рішення ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю відмовити, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що чинним законодавством передбачено, що частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто, навіть якщо доля фактично вкладених коштів одного з подружжя була меншою за долю другого, це не змінює рівності часток у спільному сумісному майні. В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира була придбана під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за їх спільні кошти, зокрема за кошти ОСОБА_5 від продажу будинку АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 не довела, що квартира була придбана за її власні кошти та є її особистою власністю. Крім того, вважає, що він по праву є власником 1/2 квартири в порядку спадкування, оскільки за життя його батька – ОСОБА_5 спірна квартира не була поділена між співвласниками та у нього не було документів на руках, оскільки титульним власником була ОСОБА_1 , яка і зберігала при собі правовстановлюючі документи на квартиру. Спадкодавець ОСОБА_5 після своєї смерті залишив заповіт на ім`я сина – ОСОБА_3 на все свої майно, до якого належить, зокрема 1/2 квартири.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Зазначає, що твердження скаржника про те, що спірна квартира була придбана за кошти від продажу спадкового будинку, не відповідає дійсності.
ОСОБА_2 подала заяву про визнання апеляційної скарги ОСОБА_3 .
Представник ОСОБА_3 адвокат Берзінь С.Л. підтримав доводи апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_1 адвокат Новак Ю.І. просив залишити рішення суду без змін. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними про отримання ними повістки рекомендованим поштовим відправленням.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) та ОСОБА_5 перебували у шлюбі в період з 18.04.2006 по 05.11.2013, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв.
Відповідно до копій довідок товариства власників нерухомості «Родник» та садівничого товариства «Маяк-2», розташованих в м. Севастополі, позивач була членом зазначених товариств. В період перебування у товариствах володіла земельними ділянками та садовими будинками, які позивачкою були відчужені в жовтні 2010 р. та 07 жовтня 2012 р.
На підтвердження володіння садовими будинками в м. Севастополі позивач надала фото таблиці, які суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки з наявних зображень неможливо ідентифікувати як будинки так і позивачку.
Згідно довідки AT «БМ Банк», на ім`я позивачки були відкриті два депозитні рахунки, з валютою депозиту «980» зі строком закінчення відповідно 02.04.2012 та 02.10.2012 р. на загальну суму 34 700.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що в 2010-2011 р. ремонтував дачі належні ОСОБА_1 , які були розташовані в м. Севастополі.
11.10.2012 року позивач уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.12.2012 р. зареєструвала право власності на зазначену квартиру, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.
Спадкодавець ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 , 02.07.2012 продав ОСОБА_13 належний йому житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 .
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що особисто зустрічався та домовлявся з ОСОБА_1 щодо укладання угоди з купівлі-продажу належного ОСОБА_3 будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 на підтвердження чого надав оригінал розписки про передачу задатку. Свідку відомо, що під час укладання угоди, гроші від продажу зазначеного нерухомого майна отримала ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , який, згідно заповіту, усе належне йому майно та все те на що він за законом має право заповів ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина про прийняття якої до Першої краматорської державної нотаріальної контори подано відповідну заяву ОСОБА_3 
07.09.2017 р. нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О. було відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з не наданням відповідних документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно.
07.09.2017 р. заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області по справі № 234/18754/16ц, за ОСОБА_3 визнано право власності, в порядку спадкування за законом, на 1/2 частину спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
12.12.2017 р. ухвалою Краматорського міського суду Донецької області заочне рішення у справі № 234/18754/16ц, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_3 , за його заявою, залишено без розгляду.
15.12.2017 р. ОСОБА_3 подарував 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
На час подання позову 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 15.12.2017 р., зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 , 1/1 частина вказаної квартири зареєстрована за позивачкою, на підставі договору купівлі продажу від 11.10.2012 р., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 143560286 від 01.11.2018 року.
Згідно свідоцтва про зміну імені від 06.09.2017 р. ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_15 .
Згідно копії свідоцтва про шлюб позивачка 29.08.2018 р. змінила прізвище з ОСОБА_15 на ОСОБА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з того, що вона має право на захист свого права власності шляхом пред`явлення віндикаційного позову, оскільки ухвалою Краматорського міського суду Донецької області скасовано заочне рішення у справі № 234/18754/16ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, на підставі якого ОСОБА_3 було набуто у власність частку у праві власності на квартиру, що належала ОСОБА_1 та яка в подальшому була відчужена ОСОБА_2 . Крім того, з урахуванням викладеного суд вважав, що позовні вимоги про скасування запису № 23963157 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню.
Суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання за нею права власності на одну цілу частку спірної квартири з тієї підстави, що нею одночасно заявлені вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, що відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника, посилаючись на усталену практику Верховного Суду.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції керувався тим, що стороною позивача надано суду належні та допустимі докази того, що спірна квартира була набута ОСОБА_1 за час окремого проживання та за власні грошові кошти. Крім цього, суд врахував, що за життя спадкодавець ОСОБА_5 не вважав своє право щодо спірної квартири порушеним, невизнаним або оспорюваним, спірним майном не користувався та не претендував на нього після розірвання шлюбу.
Проте, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції за таких підстав.
Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За частинами 1-3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно із статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частин 3 та 4 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісно власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такою є усталена практика Верховного Суду.
Зазначені правові позиції висловлені, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
З матеріалів справи встановлено, що спірна квартира була придбана в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Згідно із статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.
Отже, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (зокрема квартира) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, як зазначалося вище, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.
За частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти. В свою чергу, за частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів не приймає до уваги як докази на підтвердження придбання спірної квартири довідки садівничих товариств м. Севастополя, оскільки вони є недопустимими доказами в розумінні ст. 59 ЦПК України, зокрема щодо розміру отриманих нею грошових коштів від продажу.
Також апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги та не приймає до уваги довідку ПАТ «БМ Банк» про наявність у ОСОБА_11 (Вассергісер) депозитних рахунків у цій фінансовій установі у зв`язку з недоведеністю тієї обставини, що саме ці кошти була спрямовані на придбання квартири, що є предметом спору. 
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 отримував дохід, що підтверджується відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб – платників податків за період з 1 кварталу 2006 року по 4 квартал 2013 року, в тому числі і від продажу належного йому житлового будинку у розмірі 63 579, 20 грн та земельної джілянки14 337,00 грн. (а. с. 153-153 а т. 1)
ОСОБА_11 (Вассергісер) 09 червня 2012 року отримала від ОСОБА_13 завдаток (аванс) у розмірі 2 000 грн за продаж будинку по АДРЕСА_3 , який належав на праві власності її чоловіку ОСОБА_5 . Згідно договору купівлі продажу житлового будинку, що посвідчений нотаріально 02 липня 2012 року, ОСОБА_11 ( ОСОБА_9 ) продала вказаний будинок, діючи за довіреністю, ОСОБА_13 за 61 662,80 грн, з яких 33 662,80 грн було сплачено покупцем представнику продавця до підписання договору, а решта суму 28 000 грн повинна бути сплачена продавцю до 02.08.2012 року. Також вона, діючи за довіреністю від 21.05.2012 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 липня 2912 року продала ОСОБА_13 земельну ділянку площею 0,0982 га, розташовану в АДРЕСА_3 за 14 337,20 грн. 
Згідно заяві, адресованій приватному нотаріусу краматорського міського нотаріального округу Соловйовій С.С., ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_13 28 000 грн., які останній повинен був сплатити за договором купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого цим нотаріусом 02.07.2012 року за реєстром №2296. (а.с. 133-134, 135, 136- 137, 174 т. 1)
Твердження ОСОБА_1 щодо розпорядження сумами, отриманими від продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 , не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом першої інстанції.
Наведені обставини спростовують показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 щодо часу (моменту) фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а саме, як вони зазначали, - навесні (в травні) 2012 року. 
Окрім того, слід зауважити, що ціна продажу спірної квартири, згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2012 року склала 112 000 грн. (а. с. 16 т. 1)
З огляну на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на підставі наданих доказів встановлений факт набуття спірної квартири ОСОБА_1 за власні кошти, та не знайшов свого підтвердження факт того, що джерелом набуття цього майна є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.
Встановлено, що квартиру за адресою АДРЕСА_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. Також підлягає скасуванню і рішення суду першої інстанції в частині відмови у позовних вимогах про визнання за нею права власності на одну цілу частку спірної квартири, оскільки ці вимоги нерозривно пов`язані з підставою позову, на якій ґрунтувалося рішення суд про задоволення позовних вимог, що не є виходом за межі апеляційної скарги. 
Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із статтею 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Так, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , усе своє майно, яке буде належати йому на день його смерті, де б не знаходилося, та з чого б не складалося, і взагалі все те, на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина про прийняття якої до Першої краматорської державної нотаріальної контори подано відповідну заяву ОСОБА_3 
07.09.2017р. нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О. було відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з не наданням відповідних документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що все майно, яке належало на праві власності спадкодавцеві ОСОБА_5 переходить ОСОБА_3 , оскільки він прийняв спадщину у встановленому законом порядку.
Отже, з огляду на те, що квартира за адресою АДРЕСА_2 була спільною сумісною власністю подружжя, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , то суд вважає вимоги позову ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/2 частку зазначеної квартири обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування з незаконного володіння 1/2 частки спірної квартири. При цьому, апеляційний суд не приймає до уваги заяву ОСОБА_2 про визнання апеляційної скарги ОСОБА_3 .
З матеріалів справи випливає, що 07.09.2017 р. заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області по справі № 234/18754/16ц, за ОСОБА_3 визнано право власності, в порядку спадкування за законом, на 1/2 частину спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
12.12.2017 р. ухвалою Краматорського міського суду Донецької області заочне рішення у справі № 234/18754/16ц, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_3 , за його заявою, залишено без розгляду.
15.12.2017 р. ОСОБА_3 подарував 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Тобто, договір дарування було укладено вже після скасування заочного рішення, яким було визнано за дарувальником право власності на 1/2 спірної квартири.
Так, згідно із частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначила, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Таким чином, апеляційний суд робить висновок, що ОСОБА_3 вибрано не ефективний спосіб захисту цивільного права, оскільки витребування майна із незаконного володіння без визнання правочину недійсним, є неможливим.
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , та задоволення позову ОСОБА_3 в частині визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної квартири. В іншій частині його вимог слід відмовити.
За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи зазначене, з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 2 209,80 грн.
Керуючись статтями 374, 376, 382-384, ЦПК України, Донецький апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 .
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції в сумі 2 209 (дві тисячі двісті дев`ять) гривень 80 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          В.Б. Азевич

Судді:           І.В. Кішкіна

           О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року.

Суддя-доповідач     В.Б. Азевич