КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 363/4547/17                                                                       Головуючий у суді І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження № 22-ц/824/3571/2021                                          Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
31 березня 2021 року                                                                  м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 лютого 2020 року у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Любимівської сільської ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської областізвернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Любимівської сільської ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.
На обґрунтування пред`явленого позову зазначив, що 31 березня 2017 року близько 12 год. 00 хв. за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Любимівка, урочище «Сад», відповідач, маючи умисел на незаконну порубку деревини з метою власного збагачення, без передбаченого законом дозволу та лісорубного квитка, за допомогою бензопили марки «Штіль 180», яка знаходилась у його приватній власності, здійснив незаконну порубку 10 сироростучих дерев породи «Дуб звичайний», в результаті чого було заподіяно навколишньому середовищу істотну шкоду, яка виразилась в матеріальних збитках на загальну суму 79 598,64 грн. Після чого відповідач власноруч погрузив деревину на автомобіль марки «ГАЗ 3307», д.н.з. НОМЕР_1 , та розпорядився нею на власний розсуд, а саме привіз її за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач вчинив кримінальне правопорушення, передбачене статтею 246 КК України, за що його було притягнуто до відповідальності вироком суду від 16 червня 2017 року.
У зв`язку з тим, що під час розгляду кримінального провадження уповноваженим органом здійснювати функції держави у спірних правовідносинах цивільний позов про відшкодування шкоди не подавався і з часу винесення вироку сільська рада не зверталась до суду з вимогами про стягнення збитків, заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувся з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Любимівської сільської ради 79 598,64 грн майнової шкоди, завданої незаконною порубкою лісових культур, та судових витрат.
Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 4 лютого 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Любимівської сільської ради Вишгородського району Київської області збитки, завдані незаконною порубкою лісових культур, у розмірі 79 598,64 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки вироком суду відповідача визнано винним у вчинення злочину та встановлено суму збитків, нанесених внаслідок незаконної порубки лісу, то на нього слід покласти цивільну відповідальність по відшкодуванню майнової шкоди, яку він завдав своїми неправомірними діями навколишньому природному середовищу. Відтак, доведені у справі збитки, завдані незаконною порубкою лісових культур, у розмірі 79 598,64 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 користь Любимівської сільської ради, в адміністративних межах якої відбулося порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19 листопада 2020 року заяву  ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись з указаним заочним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог повністю відмовити. 
Як на підставу своїх вимог відповідач посилається на те, що в оскаржуваному ним вироку суду не було вирішено питання щодо предмету злочину, а саме деревини, яка до цього часу у нього зберігається, а відповідно до розписки про зберігання деревини ним зазначалася її кількість, що складало близько 1,5 куб. м, це приблизно 2 шт. дерев, а не 10 шт. як це було зазначено в обвинувальному акті і вироку суду.Враховуючи, що позивач не надав достатні докази, які б свідчили про розмір збитків, заподіяних відповідачем, то є недоведеними обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а отже в суд були відсутні підстави для задоволення позову. Також вважає, що за відсутності інтересу держави, представляючи в судах місцеві ради та подаючи позови від їх імені, прокурори здійснюють захист інтересів територіальної громади, а не держави, що суперечить чинному законодавству.
Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вироком Вишгородського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року у справі № 363/1626/17, який набрав законної сили 30 серпня 2017 року, ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 246 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 850,00 грн.
У вказаному вироку суду встановлено, що 31 березня 2017 року близько 12 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Любимівка, урочище «Сад», маючи умисел на незаконну порубку деревини з метою власного збагачення, без передбаченого законом дозволу та лісорубного квитка, за допомогою бензопили марки «Штіль 180», яка знаходилась у його приватній власності, здійснив незаконну порубку наступних дерев: «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 24 см, «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 24 см, «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 26 см, «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 26 см, «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 36 см, «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 44 см, «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 52 см, «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 60 см, «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 64 см, «дуб звичайний» 1 шт. діаметр 68 см, а всього 10 сироростучих дерев породи «Дуб звичайний», в результаті чого було заподіяно навколишньому середовищу істотну шкоду, яка виразилась в матеріальних збитках на загальну суму 79 598,64 грн. Після чого відповідач власноруч погрузив деревину на автомобіль марки «ГАЗ 3307», д.н.з. НОМЕР_1 , та розпорядився нею на власний розсуд, а саме привіз її за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).
Як вбачається з протоколу огляду місця події від 31 березня 2017 року, проведеного слідчим СВ Вишгородського ВП ГУНП у Київській області за участі представників міської ради та відповідного спеціаліста, оглядом урочища «Сад» в с. Любимівка Вишгородського району Київської області виявлено 10 пеньків різного діаметру дерева «Дуб звичайний» діаметрами від 24 см до 68 см (а.с. 48-50).
Згідно розрахунку збитків, завданих державі незаконною вирубкою дерев дуба звичайного в урочищі «Сад» с. Любимівка Вишгородського району Київської області, виконаного провідним інженером охорони захисту лісу ДП «Димерське лісове господарство», розмір майнової шкоди становить 79 598,64 грн (а.с. 52).
Встановлено, що насадження в урочищі «Сад» с. Любимівка Вишгородського району Київської області, в яких здійснено незаконну порубку лісу відповідачем за обставин, викладених у вироку суду від 16 червня 2017 року, розташовані в межах населеного пункту (а.с. 54).
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
За статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
Статтею 1 ЛК України встановлено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (стаття 7 ЛК України).
Частиною другою статті 19 ЛК України визначено, що обов`язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.
Основним завданням державного регулювання та управління у сфері лісових відносин є забезпечення ефективної охорони, належного захисту, раціонального використання та відтворення лісів. Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. (частина перша статті 25, стаття 63 ЛК України).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок та інших пошкоджень.
Спеціальне використання лісових ресурсів на виділеній лісовій ділянці проводиться за спеціальним дозволом - лісорубний квиток або лісовий квиток, що видається безоплатно (стаття 69 ЛК України).
Відповідно до статті 86 ЛК України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.
За змістом статті 105 ЛК України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні, зокрема, у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.
Підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України (стаття 107 ЛК України).
Статтею 107 ЛК України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Відповідно до частини четвертої статті 68 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні і фізичні особи та особи без громадянства зобов`язані відшкодувати шкоду, завдану ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.
Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду визначено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).
Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: а) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, г) вина заподіювача шкоди. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
З огляду на наведене, предметом доказування у справі про стягнення шкоди є наявність усіх складових елементів правопорушення.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип процесуальної рівності сторін передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів ( Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands ) від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88 § 33).
Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, в якій, з метою ефективного гарантування права на справедливий суд, відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.
У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.
Згідно частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 2жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Приписами частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів статті 12, частин першої, п`ятої - сьомої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З матеріалів справи вбачається та встановлено вироком Вишгородського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року у справі № 363/1626/17, що  ОСОБА_1 , порушуючи встановлений порядок охорони, раціонального використання і відтворення лісу, вчинив самовільну і незаконну порубку 10 сироростучих дерев породи «Дуб звичайний» в адміністративних межах с. Любимівка Вишгородського району Київської області, в урочищі «Сад», та перевіз деревину за місцем свого проживання, в результаті чого навколишньому середовищу було заподіяно шкоду.
При цьому допитаний в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження № 12017110150000346 ОСОБА_1 свою вину визнавав, не оспорюючи час, місце, спосіб, вид, мотив і мету, форму вини та повністю підтвердив обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, пояснивши, що дійсно 31 березня 2017 року, перебуваючи в урочищі «Сад» в с. Любимівка, за допомоги бензопили марки «Штіль 180» здійснив порубку дерев, а саме дубу у кількості десяти штук. Після чого, погрузив на свій автомобіль та перевіз за місцем свого проживання. Щиро розкаювався в вчиненому.
Під час апеляційного перегляду справи також встановлено, що відповідач оскаржував зазначений вирок суду в апеляційному порядку з підстав того, що судом не було вирішено питання щодо речових доказів - деревини, яка зберігається у нього. Крім того, кількість дерев, зазначена у вироку не співпадає з кількістю, яка у нього зберігається, що унеможливлює виконання вироку.
Однак ухвалою, Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вирок Вишгородського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року - без змін.
Таким чином необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваному відповідачем вироку суду не було вирішено питання щодо деревини, яка у нього зберігається, і що йому на відповідальне зберігання було передано близько 1,5 куб. м деревини у кількості 2 шт. дерев, а не 10 шт. як це було зазначено у вироку суду.
Крім того, за приписами статті 108 ЛК України незаконно добута деревина та інші лісові ресурси підлягають вилученню в установленому порядку, а в разі неможливості вилучення незаконно добутої деревини та інших лісових ресурсів стягується їх вартість.
Будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів на спростування вини  ОСОБА_1 у завданні шкоди незаконною порубкою дерев в заявленому розмірі стороною відповідача не надано. Разом з тим ці обставини, окрім наявних у матеріалах справи доказів, були встановлені в судових рішеннях, що набрали законної сили щодо вказаної особи та безумовно визнавалися нею, тому є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконною порубкою дерев, вірно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав про стягнення з ОСОБА_1 на користь Любимівської сільської ради збитків, завданих незаконною порубкою лісових культур у розмірі 79 598,64 грн. 
Колегія суддів не бере до уваги аргументи апеляційної скарги щодо відсутності у прокурора підстав для представництва інтересів держави та пред`явлення позову в інтересах сільської ради.
У справі встановлено, що заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі позивача Любимівської сільської ради Вишгородського району Київської області звернулася до суду із цим позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь сільської ради шкоду, завдану незаконною порубкою лісових культур.
У позовній заяві прокурор посилався на те, що цей позов є заходом прокурорського реагування на захист інтересів держави в особі Любимівської сільської ради, яка є уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах та виступає позивачем у суді. Внаслідок несплати винною особою шкоди, завданої незаконною порубкою лісових насаджень, місцевий бюджет Любимівської сільської ради недоотримує кошти, що не може залишатися без реагування органів прокуратури. Любимівською сільською радою самостійно не були реалізовані повноваження щодо відшкодування збитків, завданих внаслідок незаконної порубки дерев.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності заявлених вимог, наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави у даній справі, оскільки у спірному випадку мала місце пасивна поведінка уповноваженого суб`єкта владних повноважень щодо нездійснення захисту інтересів держави та необхідність захисту інтересів держави прокурором, яка полягає у вжитті заходів на відшкодування шкоди, завданої незаконною порубкою дерев відповідачем, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Встановлено, що перед зверненням до суду з позовом про відшкодування шкоди заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури на виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомив Любимівську сільську раду про намір пред`явлення такої позовної заяви (а.с. 6).
Так, повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Важливим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справах «KOROLEV v. RUSSIA» від 1 квітня 2010 року; «MENCHINSKAYA v. RUSSIA» від 15 січня 2009 року).
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Згідно із положеннями статті 45 ЦПК України 2004 року прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
За змістом частин третьої і сьомої статті 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), № 61517/00, 31 березня 2005 року).
Водночас є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».
ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику ЄСПЛ.
У справі, що переглядається апеляційним судом, прокурор, звертаючись до суду з позовом відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини другої статті 45 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Крім того, прокурор, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, зазначив, що органом місцевого самоврядування тривалий час не вживались заходи щодо захисту інтересів держави - вжиття заходів щодо стягнення з ОСОБА_1 майнової шкоди, завданої порубкою дерев, а також те, що Любимівською сільською радою такі заходи вживатись не планувалися.
Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18 та зазначила, що: «Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва».
Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави»
У даній справі підставою для представництва інтересів держави заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області зазначив нездійснення Любимівською сільською радою Вишгородського району Київської області з моменту винесення вироку захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. Тому колегія суддів погоджується із висновком районного суду про те, що прокурор обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Любимівської сільської ради Вишгородського району Київської області.
Сам факт незвернення до суду Любимівською сільською радою з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав за мету отримати відшкодування шкоди, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування не виконує (неналежно виконує) свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, про що і було зазначено у даній позовній заяві.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                            Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                       К.П. Приходько
 
                                                                                                                  Д.О. Таргоній