Ухвала
Іменем України
 
25 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/5902/20
провадження № 61-4271ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іваненко Марії Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта», третя особа - Дирекція «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта», про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив: визнати незаконним та скасувати наказ від 05 лютого 2019 року № 366 «Про впровадження структури управління Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта» в частині підпункту 2.2 пункту 3, де зазначений начальник автоколони № 3; визнати незаконним та скасувати наказ від 10 грудня 2019 року № 369 «Про скорочення штату та чисельності працівників та наступне вивільнення» в частині підпункту 1.1 пункту 4, де зазначений начальник автоколони № 3; визнати протиправним та скасувати наказ (розпорядження) від 10 березня 2020 року № 119-К про припинення трудового договору (контракту) та звільнення його з посади начальника автоколони № 3 Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта»; поновити його на посаді начальника автоколони № 3 Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта»; стягнути з відповідача на свою користь оплату за час вимушеного прогулу з 10 березня 2020 року; стягнути з відповідача на свою користь 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 17 березня 2009 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем та 03 січня 2012 року був переведений на посаду начальника автоколони № 3 Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта». Наказом Акціонерного товариства «Укрпошта» від 05 грудня 2019 року № 366  було впроваджено нову структуру управління Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта», а наказом від 10 грудня 2019 року № 366 було скорочено штат та чисельність працівників. 11 грудня 2019 року він отримав попередження про заплановане звільнення на підставі частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Зі змісту наказу відповідача від 05 грудня 2019 року № 366 не вбачається змін в організації виробництва і праці та будь-яких інших змін в діяльності підприємства, тому підстави для скорочення штату відсутні. Крім того, при звільненні не враховано його переважне право на залишення на роботі, так як він має безперервний стаж понад 10 років, на його утриманні перебуває малолітня донька та він є єдиним годувальником, оскільки його цивільна дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною. У зв`язку з незаконним звільненням його з роботи з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що він постійно переживає тяжкі душевні страждання, які призвели до постійного стресу, безсоння, роздратованості та зневіри у майбутнє. 
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в Акціонерного товариства «Укрпошта» дійсно відбулася зміна структури управління його дирекції «Автотранспошта», при звільненні позивача відповідач дотримався вимог трудового законодавства щодо вивільнення працівника (за наявності вакантних посад позивач відмовився від переведення на іншу роботу), а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. При цьому суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис, визначати чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад.
 
16 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іваненко М. В. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 має переважне право на залишення на роботі згідно зі статтею 42 КЗпП України, так як загальний стаж його роботи на підприємстві за напрямком становить 11 років, він має повну вищу освіту, був нагороджений грамотою, дисциплінарних стягнень не має, а також є єдиним годувальником у родині. У попередженні про заплановане вивільнення не вказано дати його складення та запропоновано йому лише одну вакансію. За період з 10 грудня 2019 року на підприємстві були інші вакантні посади, яких відповідач йому не запропонував. В оскаржуваних судових рішеннях суди не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 753/3889/17 (щодо застосування статті 42 КЗпП України), від 09 квітня 2020 року у справі № 310/1184/18 (щодо застосування частини першої статті 40 КЗпП України), від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (щодо застосування статті 492 КЗпП України).
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 753/3889/17, на яку посилається заявник, викладено такий правовий висновок: працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною другою статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2020 року у справі № 310/1184/18, на яку посилається заявник, викладено такий правовий висновок: розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. 
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, на яку також посилається заявник, викладено такий правовий висновок: при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 492 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
Висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать, а навпаки, узгоджуються з наведеними правовими висновками Верховного Суду.
 
Так, суди передніх інстанцій встановили, що наказом від 20 листопада 2019 року № 335 «Про затвердження структури управління» з метою покращення управління виробничими процесами та забезпечення їх оптимізації була затверджена нова структура управління Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта». За вказаним наказом передбачалося, зокрема: виведення автоколони № 3; перейменування автоколони № 4 в автоколону № 3.
 
02 грудня 2019 року відбулося засідання робочої групи з розгляду умов продуктивності праці та кваліфікації працівників, на якому було порівняно показники продуктивності праці начальника автоколони № 2 ОСОБА_2 та начальника автоколони № 3 ОСОБА_1 та встановлено що ОСОБА_2 має вищий рівень кваліфікації, вищий показник продуктивності праці. Робочою групою також були встановлено відсутність переважного права або інших гарантій на залишення на роботі обох начальників автоколони. З огляду на те, що ОСОБА_2 має вищий рівень кваліфікації і продуктивності праці, ОСОБА_1 було визнано таким, що підлягає звільненню за скороченням штату, оскільки він має більш низьку кваліфікацію і продуктивність праці, менший безперервний стаж роботи на посаді та менші техніко-економічні показники.
 
Наказом від 05 грудня 2019 року № 366 «Про впровадження структури управління Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта» з метою оптимізації функцій та удосконалення структури управління Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта», підвищення ефективності управління впроваджено з 12 грудня 2019 року структуру управління Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта», яка затверджена наказом від 20 листопада 2019 року № 335 «Про затвердження структури управління» та погоджена Акціонерним товариством «Укрпошта» 27 листопада 2019 року в розрізі структурних підрозділів. Зокрема, у виробничо-експлуатаційний відділ входила автоколона № 1, автоколона № 2 та автоколона № 3 (перейменована автоколона № 4).
 
З 10 березня 2020 року із штатного розпису виводилися посади: начальник автоколони № 3 - 1 од., механік автоколони № 3 - 1 од. До 19 грудня 2019 року переміщені посади водіїв автоколони № 3 до автоколони № 2 та відповідно і водії автотранспортних засобів у зв`язку з відсутністю істотних змін умов праці.
 
З метою оптимізації функцій та удосконалення структури управління, у зв`язку із впровадженням нової структури управління Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта», згідно з наказом від 05 грудня 2019 року № 366 «Про впровадження структури Управління Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта», 11 грудня 2019 року, 16 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 було попереджено про заплановане вивільнення - скорочення його посади, яке відбудеться 10 березня 2020 року, та заплановане звільнення його з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та запропоновано для подальшої роботи перевести його на посаду провідного інженера з охорони праці та пожежної безпеки з посадовим окладом 8 500 грн.
 
ОСОБА_1 не надав згоди на переведення його на вакантну посаду.
 
Наказом від 10 березня 2020 року №119-к ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника автоколони № 3 з 10 березня 2020 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності (штату) працівників. В цей же день позивача було ознайомлено з наказом про звільнення.
 
Підставами для видачі вказаного наказу зазначено наказ від 05 грудня 2019 року № 366 «Про впровадження структури управління Дирекції», наказ від 10 грудня 2019 року № 369 «Про скорочення штату та чисельності працівників та наступне вивільнення», згода первинної профспілкової організації, протокол від 17 лютого 2020 № 446-09.
 
Таким чином, суди передніх інстанцій встановили, що: 1) в Акціонерному товаристві «Укрпошта» дійсно відбулася зміна структури управління його Дирекції «Автотранспошта», що відповідає висновкам Верховного Суду щодо питання застосування статті 40 КЗпП України, викладеним в постанові від 09 квітня 2020 року у справі № 310/1184/18; 2) відповідачем була проведена оцінка кваліфікації та продуктивності праці працівників, що підлягали скороченню, за результатами якої встановлено, що начальник автоколони № 2 ОСОБА_2 мав вищий рівень кваліфікації і продуктивності праці, ніж начальник автоколони № 3 ОСОБА_1 , а тому він підлягав залишенню на посаді. Працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України, мають перевагу на залишення на роботі лише за умови рівності їх кваліфікації та продуктивності праці. Наведене відповідає висновкам Верховного Суду щодо питання застосування статті 42 КЗпП України, викладеним в постанові від 22 травня 2019 року у справі № 753/3889/17; 3) 11 грудня 2019 року, 16 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року позивача було попереджено про наступне звільнення та запропоновано для подальшої роботи перевести його на вакантну посаду провідного інженера з охорони праці та пожежної безпеки. Однак ОСОБА_1 не надав згоди на переведення його на наявну вакантну посаду. Тобто відповідачем було виконано вимоги законодавства щодо пропозиції позивачу наявних вакантних посад не пізніше ніж за два місяці до дня вивільнення. Вказане узгоджується правовими висновками з Верховного Суду щодо питання застосування статті 492 КЗпП України, викладеними в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17.
 
Доводи касаційної скарги про те, що він має переважне право на залишення на роботі згідно зі статтею 42 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки працівники, перелічені в частині другій цієї статті мають перевагу на залишення на роботі лише за умови рівності кваліфікації та продуктивності праці, однак відповідачем при звільненні позивача з роботи таких обставин не було встановлено.
 
Аргументи заявника про те, що на підприємстві були інші вакантні посади, яких відповідач йому не запропонував, є неспроможними, оскільки, як встановлено апеляційним судом, штатним розписом Дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта», що був введений 01 липня 2019 року і діяв до моменту введення штатного розпису від 01 січня 2020 року, підтверджується відсутність посади начальника служби охорони праці. Штатна одиниця виконавця з мобілізаційної підготовки та цивільного захисту взагалі не була затверджена, а з 27 січня 2020 року такий підрозділ було виведено із структури управління. Штатна одиниця начальника служби охорони праці та пожежної безпеки також не була затверджена. Отже, вказані посади не могли бути запропоновані позивачу.
 
Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги не свідчать про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іваненко Марії Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта», третя особа - Дирекція «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта», про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко