ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/5451/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: О.А. Рідзель

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року (м. Черкаси, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
-          визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 61   925,24 грн та зобов`язати її виплатити позивачу;
-          визнати протиправними дії відповідача щодо утримання з позивача грошового забезпечення у розмірі 22   500,00 грн та зобов`язати їх виплатити позивачу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач під час виплати компенсації за час затримки розрахунку при звільненні протиправно утримав податок на доходи фізичних осіб та збитки за завдану державі шкоду. Зазначає, що кошти йому виплачені на виконання рішення суду і відповідач не мав права утримувати їх частину. 
Згідно з відзивом на адміністративний позов відповідачем щодо задоволення позову заперечено, зазначено, що виплачені відповідачу на виконання рішення суду кошти є санкцією за несвоєчасну виплату частини грошового забезпечення відповідно до ст.117 КЗпП, а отже не є виплатою, на яку позивач набув право під час виконання обов`язків військової служби. Тому з цих коштів має бути утриманий ПДФО та військовий збір. Також вказує, що наказом від 04.11.2016 №1569 позивача притягнуто до матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну державі. У зв`язку з цим, нараховуючи середній заробіток, з позивача утримано 22500,00 грн на виконання вказаного наказу.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача щодо утримання з позивача грошового забезпечення у розмірі 22500,00 грн та зобов`язання їх виплатити позивачу, та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що відповідач не вжив передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання свого рішення про притягнення позивача до матеріальної відповідальності – не направив виконавчий напис ні до суду, ні до державної виконавчої служби.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду – скасуванню.
Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує його та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом відповідача від 04.11.2016 №318 (по стройовій частині) молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, командира розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , звільненого з військової служби у запас наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 17.10.2016 №257 за пунктом «є» частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (призвані на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період) відповідно до Указу Президента України від 26.09.2016 за № 411/2016, виключено зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення, в тому числі з грошового забезпечення з 04.11.2016 і направлено для зарахування на військовий облік до Черкаського МВК Черкаської області.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 у справі №300/1655/19 визнано протиправною бездіяльність Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину - польова пошта НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Оскільки виплата коштів на виконання рішення суду у справі №300/1655/19 за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік відбулась 02.04.2020, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_1 ) його середній заробіток з урахуванням сум індексації за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 886   605,91 грн; середній заробіток з урахуванням сум його індексації за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 746,93 грн та грошову компенсацію втрати частини доходів від порушення встановлених термінів їх виплати у розмірі 31   659,55 грн (справа №300/235/20).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №300/235/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано військову частину - польова пошта НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток з урахуванням сум його індексації за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 04.11.2016 по 02.04.2020 та грошову компенсацію втрати частини доходів від порушення встановлених термінів їх виплати.
З листа ТВО заступника начальника фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ ЗСУ від 19.10.2020 №126/14/4/1416/л вбачається, що на виконання рішення суду у справі №300/235/20 позивачу нараховано: грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 344   980,02 грн; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 632,47 грн.
При нарахуванні вищевказаних сум проведено утримання залишку непогашеної заборгованості за завдані державі збитки в сумі 22   500,88 грн. Також проведено утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору, зокрема: із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – 61   811,40 грн (ПДФО) та 5   152,85 грн (військовий збір); з компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати - 113,84 грн (ПДФО) та 9,49 грн (військовий збір).
Не погоджуючись із таким відрахуванням, позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як податковим агентом, правомірно утримано із нарахованого позивачу доходу на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №300/235/20. Крім того, оскільки доказів оскарження або скасування у встановленому законом порядку наказу про притягнення позивача до матеріальної відповідальності та виконавчого напису нотаріуса, не надано, відрахування шкоди з нарахованих позивачу на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №300/235/20 коштів не суперечить вимогам Закону №160-IX.
Колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 61   925,24 грн та зобов`язати її виплатити позивачу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось позивачем в частині відмови в задоволенні щодо даних позовних вимог, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача щодо утримання з позивача грошового забезпечення у розмірі 22   500,00 грн та зобов`язання їх виплатити позивачу, колегія суддів зазначає наступне.
Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 04.11.2016 №1569 «Про результати службового розслідування» притягнуто позивача до повної матеріальної відповідальності, заподіяної з його вини Державі, на суму 23   912,37 грн.
Згідно з довідкою відповідача від 03.05.2017 №921 за час проходження служби з позивача стягнуто шкоду на суму 1   411,49 грн.
У подальшому, 03.05.2018 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Федчук О.Б. вчинено виконавчий напис про повернення позивачем, як боржником, на користь військової частини НОМЕР_1 вартості втраченого майна (озброєння) на суму 22   506,88 грн.
Підстави та порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, станом на час проходження позивачем служби регулювало Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (далі - Положення №243/95-ВР).
Дане положення було чинним та підлягало застосуванню на момент винесення наказу від 04.11.2016 №1569 та вчинення виконавчого напису.
Відповідно до абзацу 2 п.1 Положення №243/95-ВР військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України, лише за шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків.
Згідно з п.2 вказаного Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Відповідно до абз.2 п.17 Положення №243/95-ВР у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Згідно з п.23 Положення №243/95-ВР якщо вину військовослужбовця чи призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню.
При цьому, відповідно до п.32 Положення №243/95-ВР на притягнутих до матеріальної відповідальності звільнених з військової служби військовослужбовців і військовозобов`язаних після закінчення зборів, які не відшкодували заподіяної ними державі шкоди, в 10-денний термін після дня вибуття їх з військової частини до суду за місцем їх постійного проживання (роботи) надсилаються виконавчі написи органів, що виконують нотаріальні дії. Для отримання виконавчого напису командир (начальник) військової частини подає органам, що виконують нотаріальні дії, довідки про суму заборгованості, яка підлягає стягненню.
Разом із тим, виконавчий напис від 03.05.2018 в 10-денний термін після дня вибуття позивача з військової частини до суду надісланий не був. Крім того, даний виконавчий напис міг бути пред`явлений до держаної виконавчої служби протягом одного року, тобто до 03.05.2019, про що в ньому міститься відповідний запис, однак таких дій вчинено не було.
Таким чином, відповідачем не надано будь-яких доказів дотримання приписів Положення №243/95-ВР щодо утримання заподіяної матеріальної шкоди.
Станом на час утримання з позивача шкоди в сумі 22   500,00 грн Положення №243/95-ВР втратило чинність.
Натомість, вказані правовідносини станом на час вирішення спору врегульовані Законом України від 03 жовтня 2019 року №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-IX).
На підставі ч.1 ст.10 Закону №160-IX відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Частиною 1 ст.12 Закону №160-IX визначено, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Таким чином, чинною на момент утримання грошових коштів правовою нормою передбачено, що відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку, однак відповідачем таких дій вчинено не було, а самостійно в порушення встановленого процедурного порядку виконано наказ від 04.11.2016 №1569 «Про результати службового розслідування».
Посилання відповідача на п.25 Положення №243/95-ВР колегія суддів не приймає до уваги, оскільки приписи даного пункту передбачають утримання грошового нарахування за наказом про відшкодування заподіяної шкоди у відповідному розмірі місячного грошового забезпечення (заробітку).
Разом із тим, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція №114/8713).
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції №114/8713. Згідно з пунктом 3.9 Розділу 3 цієї Інструкції до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні звертає увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.
Зважаючи, що ні нормами спеціального законодавства щодо військовослужбовців (Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), ні нормами трудового законодавства, що регулює питання оплати праці не включено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати до структури заробітної плати (грошового забезпечення).
За таких обставин, колегія суддів дійшла до виноску про неможливість відшкодування завданої державі шкоди шляхом, який передбачено п.25 Положення №243/95-ВР, ст.10 Закону №160-IX, оскільки приписи даних нормативно-правових актів стосуються саме заробітку (грошового забезпечення) особи, однак суми, які було стягнуто на користь позивача відповідно до судового рішення по справі №300/235/20 до таких виплат не відносяться.
Колегія суддів наголошує, що з позивача не знімається зобов`язання відшкодувати державі завдані збитки, проте такі збитки мають відшкодовуватися у встановлений законодавством спосіб.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року – скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо утримання з ОСОБА_1 грошового забезпечення у розмірі 22500,00 грн та зобов`язання їх виплатити ОСОБА_1 та прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1    щодо утримання з ОСОБА_1 грошового забезпечення у розмірі 22500,00 грн та зобов`язати їх виплатити ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.   328,   329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 23.04.2021.
Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна