Номер провадження: 22-ц/813/2110/21 
Номер справи місцевого суду: 521/7673/19
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Дришлюк А. І.
                 Категорія: 41

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2021 року                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування квартирою та вселення, –

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за яким просила визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
10 травня 2019 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Гуревський В.К.) було задоволено заяву позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову. А саме суд вирішив заборонити Департаменту міського господарства Одеської міської ради вчиняти будь-які дії, щодо передачі у власність будь-яким особам квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити Комунальному підприємству «Міська агенція з приватизації житла» Одеської міської ради вчиняти будь-які дії, щодо передачі у власність будь-яким особам квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
09 липня 2020 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Гуревський В.К.) у задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування квартирою та вселення – відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 травня 2019 року щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , скасувавши заборону для Департаменту міського господарства Одеської міської ради вчиняти будь-які дії щодо передачі у власність будь-яким особам квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , скасувавши заборону для Комунального підприємства «Міська агенція з приватизації житла» Одеської міської ради вчиняти будь-які дії щодо передачі у власність будь-яким особам квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
07 серпня 2020 канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року. Апелянти не погоджується з вказаним рішенням, вважають його незаконним та таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуального права. Апелянти пояснюють, що тривалий час проживали з ОСОБА_6 до її смерті, а потім проживали разом з ОСОБА_7 , в якості члена сім`ї, вели з ним спільне господарство, робили ремонт в квартирі, що підтверджується показанням свідків. Після смерті ОСОБА_7 , апелянти ще деякий час проживали в даній квартирі, а одного дня замки були змінені, а речі залишилися в квартирі. На час вселення в квартиру, відповідальним квартиронаймачем була ОСОБА_6 , яка була матір`ю ОСОБА_7 та не заперечувала проти проживання в квартирі з дітьми, не перешкоджала проживати в квартирі. Після смерті ОСОБА_6 в спірній квартирі залишилися проживати ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , а тому вважає що вони набули права користування спірною квартирою. Також пояснює, апелянти зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , але проживали в спірній квартирі, за адресою АДРЕСА_1 . Апелянти просять скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
В судовому засіданні 29.04.2021 року представник апелянтів – ОСОБА_9 просила задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідачів ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.
Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 перебував в іншому зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в 1996 році; дочка ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до початку фактичних шлюбних відносин, на які посилається позивач. Крім того, батьками дітей ОСОБА_7 не вказаний в їх свідоцтвах про народження. Пояснення свідків суд першої інстанції оцінив критично, оскільки позивачами не було надано доказів на підтвердження відповідних обставин.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачі не надали жодного достовірного доказу ані спільного проживання них у спірній квартирі з ОСОБА_7 , ані законності такого проживання та його оформлення. Тому, оскільки ОСОБА_1 не отримувала ордеру на спірну квартиру, не укладала договору найму цієї квартири, ніколи не була там зареєстрована, не була членом сім`ї наймача ОСОБА_6 , не отримувала письмової згоди наймача на вселення до спірної квартири, не довела факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, а за таких обставин не набувала права користування спірною квартирою, а набула право користування квартирою АДРЕСА_3 , в якій зареєстрована з 12.05.1985 року, як і позивач ОСОБА_2 , яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 з 27.07.1994 року, суд вирішив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, відхиляючи доводи апеляційної скарги, вважає за потрібне зазначити наступне.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за яким просила визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом першої інстанції правильно було встановлено, що відповідно до довідки № 405 від 15.04.2019 року квартира АДРЕСА_4 не є приватизованою. В цій квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_6 (основний) проживала з 24.01.1968 р., виписана 09.07.2006 року у зв`язку зі смертю; ОСОБА_7 (син) проживав з 27.02.1991 року, виписаний 01.03.2019 року у зв`язку зі смертю; ОСОБА_3 , 1980 року народження (онука), проживає з ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , 1982 року народження (онука) проживає з 16.06.1999 року.
ОСОБА_6 (основний) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Особистий рахунок після її смерті на квартиру не переоформлювався. ОСОБА_7 (син) помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно витягу з розпорядження голови Малиновської районної адміністрації №137/01-66 від 27.03.2019 року вирішено: 1. закріпити житлову площу та переоформити особистий рахунок: 1.7. закрити особистий рахунок на ОСОБА_6 на 3х44,10 кв. м. у зв`язку зі смертю. Відкрити особистий рахунок на онуку – ОСОБА_3 на трикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_5 , на склад сім`ї – 2 особи (вона, сестра – ОСОБА_4 ).
Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих осіб, виданої ОСББ «Ген. Вишневського-11», позивач ОСОБА_1 (як сестра) зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 з 12.05.1985 року; позивач ОСОБА_2 (як племінниця) зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 з 27.07.1994 року. Всього у вказаній квартирі зареєстровано 12 (дванадцять) осіб.
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що перебувала з ОСОБА_7 з 1991 року у фактичних шлюбних відносинах. Від цих відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася дочка ОСОБА_2 . Оскільки з ОСОБА_7 позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі, тому в свідоцтвах про народження дочок запис про батька було зроблено з її слів.
Разом з тим, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування відповідних обставин позивачі до суду не надають.
Ст. ст. 58, 61, 65 ЖК України визначено, що ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Згідно постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985 р. (із змінами і доповненнями) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
КЦС ВС в своїй постанові від 14.02.2018 року в справі № 129/2115/15 дійшов висновку, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. 
З огляду на вище наведене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що позивачі не надали жодного достовірного доказу ані спільного проживання їх у спірній квартирі з ОСОБА_7 , ані законності такого проживання та його оформлення. ОСОБА_1 не отримувала ордеру на спірну квартиру, не укладала договору найму цієї квартири, ніколи не була там зареєстрована, не була членом сім`ї наймача ОСОБА_6 , не отримувала письмової згоди наймача на вселення до спірної квартири, не довела факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, а за таких обставин не набувала права користування спірною квартирою, зареєстрована з 12.05.1985 року в квартирі АДРЕСА_3 , як і позивач ОСОБА_2 , яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 з 27.07.1994 року. Тому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта.
Одночасно, апеляційний суд зауважує, що доводи апеляційної скарги дублюють позицію позивачів в суді першої інстанції, описують фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції, зводяться до переоцінки висновків суду першої інстанції без наведення обґрунтованих доводів щодо спростування таких висновків, не містять нових обставин, які могли би бути оцінені судом, та в цілому зводяться до цитування положень нормативно-правових актів й не мають правового значення для вирішення справи по суті, а тому відхиляються апеляційним судом.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, роз`яснення та висновки судів вищої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростували правильних висновків суду першої, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                А.І. Дришлюк

                                                               М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст цієї постанови складено 17 травня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк

29.04.2021 року                                                                 м. Одеса