Номер провадження: 22-ц/813/3992/21 
Номер справи місцевого суду: 947/30453/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
                               Гірняк Л.А.
суддів:                        Комлевої О.С.,

               за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження,у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк Олени Петрівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

встановив:

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») про витребування майна з чужого незаконного володіння (т.1, а.с.4-13).
27 грудня 2019 року позивач надала заяву про зміну предмету позову і просила суд ухвалити судове рішення про визнання протиправною та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект» (т.1, а.с.110-119).
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» були укладені споживчі кредитні договори: 28.07.2005 року - договір №411-08 ПОУП, 09.10.2006 року - договір №11053489000; 22.02.2007 року - договір №11120958000. 
В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 були укладені 28.07.2005 року, 09.10.2006 року і 22.02.2007 року договори поруки.
Крім того, між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 28.07.2005 року, 09.10.2006 року і 22.07.2007 року були укладені іпотечні договори, за умовами яких власники квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (власник 2\3 частин квартири) і ОСОБА_2 (власник 1\3 частини квартири) передали в іпотеку банку зазначене нерухоме майно. 

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення кредитних коштів і сплати відсотків за користування кредитами за договорами кредиту утворилась заборгованість. Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами №411-08 ПОУП від 28.07.2005 року, №11053489000 від 09.10.2006 року; №11120958000 від 22.02.2007 року. 
Заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 02.2010 року позов Банку було задоволено, з позичальника і поручителя в солідарному порядку стягнуто заборгованість за трьома кредитними договорами та судові витрати.
12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») і ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу, за умовами якого до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за кредитними договорами (в тому числі і за кредитними договорами, укладеними між Банком і ОСОБА_1 ) і за договорами забезпечення (у тому числі за іпотечними договорами, укладеними між Банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ).
15.11.2019 року приватним нотаріусом Одеського МНО Косюк О.П. було вчинено реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» права власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 22.02.2007 року та іпотечного договору від 09.10.2006 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2020 року позов  ОСОБА_1 був задоволений, визнано протиправною та скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект» (т.1, а.с.187-192).
В апеляційній скарзі ТОВ «Кей-Колект» ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року, та ухвалення нового, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с.194-202).

Відзив на апеляційну скаргу учасники справи до суду не подали, проте від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» (т.1, а.с.233-236).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, колегія суддів зазначає, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 21.04.2021 року, на 10.00 год. (т.1, а.с.231, 238-240, 243-245).
Більше того, позивач ОСОБА_1 направила на адресу Одеського апеляційного суду заяву про слухання справи за її відсутності і за відсутності її представника (т.1, а.с.237).
При цьому, Одеський апеляційний суду виходить із того, що за змістом ст.368 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. 
Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 27.04.2021 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, письмові пояснення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 , є однокімнатною квартирою загальною площею 43,9 кв.м., в тому числі житловою – 18,8 кв.м. і використовується як місце постійного проживання позивачем, тому ця квартира не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитних договорів №411-08 ПОУП від 28.07.2005 року, №11053489000 від 09.10.2006 року; №11120958000 від 22.02.2007 року, укладених в іноземній валюті.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення кредитних коштів і сплати відсотків за користування кредитами за договорами кредиту утворилась заборгованість, у зв`язку з чим АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого було ПАТ «УкрСиббак», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами №411-08 ПОУП від 28.07.2005 року, №11053489000 від 09.10.2006 року; №11120958000 від 22.02.2007 року.

Заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 02.2010 року позов Банку було задоволено, з позичальника і поручителя в солідарному порядку стягнуто заборгованість за трьома кредитними договорами та судові витрати.

12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк», як правонаступник АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу, за умовами якого до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитними договорами, укладеними між Банком і ОСОБА_1 , а також за договорами забезпечення, в тому числі за іпотечними договорами, укладеними між Банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 

15.11.2019 року приватним нотаріусом Одеського МНО Косюк О.П. було вчинено реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» права власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 22.02.2007 року та іпотечного договору від 09.10.2006 року.

Так, вирішуючи даний спір, колегія суддів виходить із того, що ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», в редакції, що діяла на момент укладення між сторонами договору іпотеки, встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.
За змістом ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Крім того, відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з частинами 1-3 ст. 37 вищевказаного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
При цьому, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Разом з тим, ч. 2 ст.18 вказаного вище Закону встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року №1127 (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення (далі - Порядок), відповідно до п.57 якого для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Пунктом 61 зазначеного Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції вмотивовано виходив із того, що ТОВ «Кей-Колект» не довело факту направлення ТОВ «Кей-Колект» позивачу ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом визнання права власності на іпотечне майно та про відсутність документу, що підтверджував би факт завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги.
Крім того, державним реєстратором не було враховано, що інший іпотекодавець, яким є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.21), а тому не міг дати своєї згоди на перереєстрацію спірного нерухомого іпотечного майна на ТОВ «Кей-Колект».

Із даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, оскільки він знайшов своє підтвердження в матеріалах справи.

Крім того, суд виходив із того, що 07 червня 2014 року набрав чинності ЗУ № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі – ЗУ № 1304- VII).
Оскільки із матеріалів справи вбачається, що в даному випадку був наданий споживчий кредит в іноземній валюті, спірна квартира, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, та є предметом іпотеки за цим кредитним договором, вказана квартира використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя і у його у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, то в даному випадку на спірні правовідносини розповсюджується дія ЗУ № 1304-VII, п. 4 якого передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. 

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону «Про іпотеку»).
Таким чином, Закон «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції правильно вказав, що підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Однак, ЗУ № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.
У даному випадку, оскільки квартира АДРЕСА_1 , є однокімнатною квартирою загальною площею 43,9 кв.м., в тому числі житловою – 18,8 кв.м. і використовується як місце постійного проживання позивачем, тому ця квартира не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії ЗУ № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитних договорів №411-08 ПОУП від 28.07.2005 року, №11053489000 від 09.10.2006 року; №11120958000 від 22.02.2007 року, укладених в іноземній валюті.
При цьому суд також виходив із того, що у власності іпотекодавця не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ТОВ «Кей-Колект» з порушенням вимог закону.

Також суд правильно вказав, що внаслідок скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» згідно положень ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» відбувається відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме: залишається чинним запис про реєстрацію права власності на квартиру за позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При цьому суд також обгрунтовано виходив із того, що згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року).
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 27.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

                Л.А. Гірняк

О.С. Комлева